ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5663/21 Справа № 213/3003/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 213/3003/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,
відповідачі -  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами,  апеляційну скаргу  позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року, яке ухвалено суддею Князєвою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -
       
В С Т А Н О В И В:

У   липні 2019   року  Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (надалі – ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 02.06.2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 13136-073/06р, за умовами якого банк надав відповідачці ОСОБА_1 кредит на споживчі цілі, у сумі 16000 доларів США, з кінцевим строком повернення заборгованості до 02.06.2026 року, а позичальниця зобов`язалася повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в строки, визначені договором. 
У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за зазначеним кредитним договором, між Банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 13136-073/06Р від 02.06.2006 року. 
Відповідачі взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та сплаті відсотків за кредитним договором належним чином не виконують. 
31.05.2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитними договорами № 1, відповідно до якого позивач отримав право вимоги за вищезазначеним кредитним договором. 
Станом на 15.07.2019 року заборгованість за кредитом становить 111800,34 грн., яку позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції не було досліджено у повному обсязі докази та обставини справи, внаслідок чого рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.
Зокрема, зазначає, що на адресу позивача не надходили письмові пояснення відповідача, а тому він не міг надати свої заперечення з цього приводу. Сума заборгованості у розмірі 111 800,34 грн. відповідає тій сумі, яка визначена сторонами у Договорі купівлі-продажу прав вимог за кредитними договорами № 1, й ставити питання про стягнення більшої суми боргу, навіть при наявності заборгованості у розмірі 115 570,39 грн., позивач не може. 
Також, позивач не погоджується з висновком суду про те, що ним не було надано та не доведено розмір заборгованості, тобто не надано розрахунок заборгованості та виписку за рахунком, оскільки, по-перше, такі докази у позивача були відсутні та отримані від первісного кредитора ПАТ КБ «Правекс-Банк» вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду, а, по-друге, відповідачами не оскаржувався та не заперечувався розмір заборгованості за кредитом. При цьому, зазначає, що поручителю було направлено повідомлення про зміну кредитора й порука є чинною до 02 червня 2029 року, а позовна давність не пропущена, адже кредит було надано до 02 червня 2026 року, а тому позивач має право принаймі на стягнення щомісячних платежів в межах строків позовної давності.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що  02.06.2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 13136-073/06р, за умовами якого банк надає позичальниці кредит в іноземній валюті на загальну суму 16000 доларів США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладення яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п. 6.1.14 договору. Кредит надається строком з 02.06.2006 року до 02.06.2016 року, зі сплатою 12 % річних. Строк користування кредитом обчислюється від моменту перерахування грошових коштів за розпорядженням позичальника або видачі коштів з каси банку. Видача кредиту здійснюється шляхом видачі готівки з каси банку. Позичальниця зобов`язалася своєчасно повернути грошові кошти і сплатити нараховані відсотки в строки, передбачені договором. 
Відповідно до п. 4.1. та п. 4.2. договору позичальниця зобов`язалася погашати заборгованість з кредиту рівними частинами в сумі 134 долари США щомісячно, до «10» числа наступного місяця, а відсотки – щомісячно (за час фактичного користування грошовими коштами протягом календарного місяця) в строк до 10 числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також у момент повернення кредиту. 
Відповідно до п. 4.4. договору, шляхом підписання зазначеного договору, сторони домовилися, що в разі виникнення у позичальника прострочення з погашення кредиту та/або сплаті відсотків за користування кредитом, строк користування кредитом закінчується достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, в якому виник факт прострочення. Про закінчення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника.
Відповідно до п. 6.1.7. договору позичальник зобов`язався у разі виникнення подій, зазначених, зокрема, у п. 4.4. кредитного договору, достроково погасити заборгованість з кредиту і процентів у повному обсязі, а також сплатити штраф і пеню.
До зазначеного договору неодноразово вносилися зміни та доповнення, зокрема, 25.02.2009 року, 06.11.2009 року, 08.08.2014 року, 08.12.2015 року. 
Згідно з останніми змінами та доповненнями, змінено валюту кредитування з доларів США на гривні. Загальна сума кредиту в національній валюті, станом на 08.12.2015 року – 123485,51 грн., кредит надається строком з 02.06.2006 року по 02.06.2026 року. Сторонами погоджено процентну ставку у розмірі 13 % річних за зобов`язанням в національній валюті на період з 09.12.2015 року по 08.12.2016 року, у розмірі 15% річних – з 08.12.2016 року. Змінено графік погашення заборгованості за кредитом (щомісяця у строк до «08» числа наступного місяця) та процентів – «08» числа кожного місяця. У разі затримання зазначених платежів на три календарні місяці банк має право достроково припинити строк користування кредитом та вимагати погашення заборгованості за кредитом у повному обсязі, включаючи сплату суми боргу за кредитом, що залишилася, належних процентів, пені та штрафних санкцій та відшкодування завданих банку збитків.
02.06.2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_2 , в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 13136-073/06р від 02.06.2006 року, укладено Договір поруки № 13136-073/06р, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом у строк до 02.06.2016 року у розмірі 16000 доларів США та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості. 
Пунктом 1.3 договору поруки передбачено, що поручитель дає свою згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою за даним договором зобов`язання позичальника, що може виникнути в майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, у випадку внесення позичальником та кредитором змін та доповнень до кредитного договору або у випадку внесення змін до кредитного договору та/або до даного договору кредитором в односторонньому порядку. Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 02.06.2019 року.
08.12.2015 року до договору поруки внесено зміни та доповнення, зокрема, змінено розмір кредиту за забезпечувальним кредитним договором на 123 485,51 грн., строк повернення кредиту – до 02.06.2026 року, розмір відсотків. Договір діє до 02.06.2029 року. Порука, встановлена договором, діє до 02.06.2029 року. 
02.06.2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 13136-073/06р, для забезпечення виконання в повному обсязі зобов`язань позичальника за кредитним договором № 13136-073/06р від 02.06.2006 року, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
Договором від 08.12.2015 року внесено зміни до іпотечного договору, зокрема, щодо суми кредиту, розміру відсотків та строку повернення кредиту.
31.05.2017 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитними договорами № 1, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» отримало усі права вимоги за кредитними договорами, а також права вимоги до осіб, що надають забезпечення за відповідними договорами забезпечення, які мав первісний кредитор, у тому числі право вимоги до відповідачів. Станом на 31.05.2017 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 13136-073/06р від 02.06.2006 року, право вимоги за яким відступлено позивачу, становить 111800,34 грн, з яких: тіло кредиту – 105718,06 грн; відсотки – 6082,28 грн. 
Відповідно до умов договору купівлі-продажу прав вимоги, фактична передача прав вимоги підтверджується актом приймання-передачі прав вимоги за кредитами. Після передачі документів стосовно кредиту складається акт приймання-передачі документів стосовно кредиту. До таких документів відноситься, зокрема виписка за рахунком у формі та за суттю, що є доступними для продавця, для кожного з кредитів за кредитними договорами (п. 1.1 (d) договору). Договором передбачено письмове повідомлення про передачу права вимоги позичальнику та особі, що надає забезпечення (до яких відноситься і поручитель).
31.05.2017 року відповідачці ОСОБА_1 позивачем надіслано повідомлення про передачу права вимоги за кредитним договором. Повідомлено, що загальною сумою заборгованості є 115570,39 грн.
09.06.2017 року ОСОБА_1 надіслано лист з вимогою до 29.06.2017 року сплатити заборгованість за кредитним розміром у сумі 115570,39 грн.
Відомості про отримання ОСОБА_1 повідомлення про передачу та вимоги про погашення кредитної заборгованості відсутні.
Доказів надіслання такого повідомлення та вимоги поручителю ОСОБА_2 до позову не додано.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що долучені до позову документи містять протиріччя щодо розміру заборгованості та суд позбавлений можливості перевірити дотримання, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦПК України, строку для пред`явлення вимоги поручителя, оскільки матеріали справи не містять детального розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку позичальниці, що свідчить про недоведеність та необгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
Як передбачено частиною першою статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин в силу частини другої статті 1054 ЦК України), позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі – Закон № 1023-ХІІ) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; споживчий кредит – кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Законом №1023-ХІІ встановлені особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту.
Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 1023-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
За змістом частини десятої статті 11 Закону № 1023-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.
Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів.
Законом встановлено спеціальний порядок стягнення, як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон № 1023-ХІІ застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону № 1023-ХІІ у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону № 1023-ХІІ. Лише з 10 червня 2017 року на ці відносини поширюються Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, – також Закон № 1023-ХІІ.
Частина 10 статті 11 Закону № 1023-ХІІ (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-ХІІ (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього, як у позичальника, відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частину десяту статті 11 Закону  № 1023-ХІІ у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду  від 26 травня 2020 року (справа № 638/13683/15-ц, провадження № 14-680цс19).
Як встановлено судом, 02.06.2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 13136-073/06р, за умовами якого банк надає позичальниці кредит в іноземній валюті на загальну суму 16000 доларів США для споживчих цілей, а відтак кредит є споживчим і на спірні правовідносини розповсюджується Закон України «Про захист прав споживачів».
Згідно Розділу 9 Кредитного договору № 13136-073/06р від 02.06.2006 року, у разі затримання зазначених платежів на три календарні місяці банк має право достроково припинити строк користування кредитом та вимагати погашення заборгованості за кредитом у повному обсязі, включаючи сплату суми боргу за кредитом, що залишилася, належних процентів, пені та штрафних санкцій та відшкодування завданих банку збитків. При цьому, Банк направляє письмове повідомлення за адресою проживання позичальника.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з останніми змінами та доповненнями до Кредитного договору № 13136-073/06р від 02.06.2006 року, сторонами змінено валюту кредитування з доларів США на гривні, та загальна сума кредиту в національній валюті станом на 08.12.2015 року становить 123485,51 грн., кредит надається строком з 02.06.2006 року по 02.06.2026 року.
Звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 13136-073/06р від 02.06.2006 року, позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просить суд стягнути на свою користь заборгованість у розмірі 111 800,00 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 105 718,06 грн. та заборгованості за відсотками у розмірі 6 082,28 грн., взагалі не зазначивши правові підстави та порядок розрахунку такої заборгованості.
Натомість, до суду апеляційної інстанції, позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитом та виписку з особового рахунку позичальниці (т. 2 а.с. 31-66), з яких слідує, що предметом позовних вимог є саме дострокове стягнення заборгованості за кредитом, а тому таке стягнення має відбуватися з дотриманням вимог Розділу 9 Кредитного договору № 13136-073/06р від 02.06.2006 року та Закону України «Про захист прав споживачів» щодо обов`язкового направлення позичальниці ОСОБА_1 відповідного письмового повідомлення та досудового врегулювання спору.
Такі вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» виконано не було, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки за умови не дотримання кредитором передбаченого порядку дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом, у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Направлення ж ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на адресу позичальниці ОСОБА_1 вимоги про погашення кредиту в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України (т. 1 а.с. 59) правового значення для вирішення даного спору немає, оскільки, по-перше, така вимога позичальницею не була отримана, а, по-друге, дана правова норма встановлює, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства, тобто вона не регулює правовідносин сторін у даній справі.
Таким чином, кредитор ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», змінивши строк виконання основного зобов`язання, який вважається таким, що настав для позичальниці ОСОБА_1 , не повідомив про вказані обставини позичальницю, що не зумовлює для неї виникнення обов`язку з повернення кредитору позики у повному обсязі.
При цьому, колегія суддів зауважує на тому, що недотримання кредитором - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» - передбаченого порядку дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог вцілому, зокрема, щодо стягнення простроченої заборгованості за кредитом та відсотками.
Разом з тим, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин, на які посилаються сторони у справі, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», при зверненні до суду з даним позовом, обмежився посиланням на наявність заборгованості за кредитом, не надавши суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності такого боргу та навіть не зазначив період виникнення заборгованості, а тому колегія суддів дійшла висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог до позичальниці ОСОБА_1 в частині простроченої заборгованості за кредитом.
Оскільки, згідно ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки, то відсутні правові підстави й для стягнення такої заборгованості й з поручителя ОСОБА_2 .
За таких обставин, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вважає за необхідне змінити мотиви відмови у задоволенні цих позовних вимог, у зв`язку з чим залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду, на підставі п.1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, змінює в частині мотивів відмови у задоволенні цих позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 рокузмінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, виклавши їх у редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 червня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: