ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 травня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 749/47/19
Головуючий у першій інстанції – Шаповал З.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/706/21, №22-ц/4823/695/21

                    ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                  головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                  суддів: Губар В.С., Скрипки А.А.,  
                                  секретар: Позняк О.М.  
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 
Особа, яка подали апеляційну скаргу: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року та апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (суддя Шаповал З.О.), ухвалене о 14 год.00 хв. у м. Сновськ, повний текст рішення складено 11.02.2021 року ,

                                    В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя в якому з урахуванням збільшених позовних вимог  просила стягнути з відповідача в якості компенсації вартості автомобіля кошти в розмірі  103886,50 грн.
В обгрунтування позову позивач посилається на те, що сторони з 11.08.2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 12.01.2016 року розірвано. Під час подружнього життя сторони придбали автомобіль марки CHERY E5, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був зареєстрований за відповідачем. Останній без дозволу позивача здійснив продаж вказаного автомобіля, тоді як він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказане стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивачки в рахунок компенсації вартості ? частини спільного майна подружжя, автомобіля, кошти у розмірі 73 300 грн та судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 840,80 грн та витрати за проведення експертизи в сумі 1307,52 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  оскільки автомобіль придбано у період зареєстрованого шлюбу та за спільні кошти подружжя, що не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами по справі, проте відчужено відповідачем без згоди позивача, - остання має право  на відшкодування їй 1/2 частки його вартості, що відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 444/848/16-ц, а тому  наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації спільного майна подружжя, що становить 1/2 частину вартості придбаного у період зареєстрованого шлюбу автомобіля марки CHERY E5 2014 року випуску, тип Седан - В легковий, об`єм двигуна 1497 куб.см., колір чорний, в розмірі 73 300 грн., виходячи з ринкової вартості за своїми якостями (технічними характеристиками) подібного автомобіля, а тому позов підлягає до повного задоволення, оскільки предметом позову є не грошові кошти, а половина вартості спірного автомобіля. Оскільки між сторонами не досягнуто домовленості щодо вартості автомобіля суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність покладення в основу судового рішення щодо визначення вартості автомобіля, його ринкову вартість визначену відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи №5459/20-24 від 04.01.2021 року. ОСОБА_2 вимог про поділ боргових зобов`язань, які виникли за кредитним договором та також є спільними для подружжя, в ході розгляду справи не заявлено, хоча у такій можливості він не був обмежений, а тому відповідно до ч.1 ст. 60 СК України спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, і на яку сторони, як подружжя, мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. 
Додатковим рішенням  Щорського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 грн витрат на професійну правничу  допомогу. Суд ухвалюючи додаткове рішення про стягнення судових витрат на правову допомогу та визначаючи їх розмір, врахував характер виконаної адвокатом роботи, конкретні обставини справи, витрати часу адвоката щодо участі у судових засіданнях та застосував принципи розумності та справедливості судових витрат. Також суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у стягненні витрат пов`язаних зі сплатою судового збору та витрат за проведення судової товарознавчої експертизи, оскільки в судовому рішенні від 11 лютого 2021 року, ухваленому у даній справі, судом вже вирішено питання розподілу зазначених витрат. Суд відмовив у задоволенні вимог позивача щодо відшкодування на її користь витрат на пересилання поштової кореспонденції в сумі 129 грн та комісії банку, оскільки такі витрати не належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, які передбачені ч.3 ст.133 ЦПК України. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції змінити мотивувальну та резолютивну частину рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 11.02.2021 року та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь ?  частину вартості придбаного у період шлюбу автомобіля у розмірі 103886,50  грн, виходячи з ринкової вартості за своїми якостями( технічними характеристиками)  подібного автомобіля на час його продажу, яка становить 207 773 грн.  За доводами  апеляційної скарги, суд  встановивши реальну вартість майна станом на день його продажу відповідачем, а саме на 22.03.2017 року, стягнув з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі ? частини вартості автомобіля станом на 04.01.2021 року, тобто на час розгляду справи, що становить суму значно меншу, ніж ту за яку був проданий автомобіль, таким чином позивачка не доотримала кошти на які мала право та суд не захистив її права в повній мірі. ОСОБА_1 також вважає, що в рамках розгляду даної справи відповідач  взагалі не повідомив суд про ціну, за яку ним було продано автомобіль, та не висловлював свою незгоду з оцінкою, яку запропонувала позивачка, тобто фактично погодився з доказами позивача щодо оцінки автомобіля. ОСОБА_2 висловлював свою позицію щодо джерела походження коштів на придбання спірного автомобіля, а не його вартості. Отже, судом невірно було надано оцінку доводам відповідача, викладеним в його відзиві на позовну заяву.  Позивачка зазначає, що судом було невірно застосовано абз.1 п.22 постанови Пленуму Верховного суду України « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та про поділ спільного майна поджужжя», оскільки з матеріалів справи не вбачається, що міцж сторонами не досягнута згода щодо вартості автомобіля. Навпаки при призначенні експертизи у ухвалі суду зазначено про те що довідка про вартість автомобіля на день його продажу виготовлена ТБ «Профі-Т»  не піддається сумніву та не заперечується сторонами.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2021 року ОСОБА_1 просить суд скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення про розподіл судових витрат, яким задовольнити її вимоги. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом безпідставно, немотивовано стягнуто занижену суму витрат на професійну правову допомогу, а також невірно застосовано приписи ст. 133 ЦПК України щодо стягнення коштів витрачених позивачкою на поштові відправлення та сплату комісій, за якими передбачено що судовими витратами є все, що пов`язано з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або її підготовки до розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надано.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить суд рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 11.02.2021 року  в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасувати, а справу направити на новий розгляд по суті. Доводи апеляційної скарги зводяться до того що судом першої інстанції не було з`ясовано джерела походження частини коштів витрачених на придбання автомобіля у вигляді першого платежу та не застосовано практику розгляду Верховного суду щодо поділу не тільки майна подружжя а й боргових зобов`язань на підставі яких виникло право спільної сумісної власності подружжя на майно.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зазначає про те, що позиція відповідача є помилковою, оскільки суд ретельно дослідив обставини справи, наявні в матеріалах справи докази. Також ОСОБА_1 зазначає про відшкодування нею на протязі 2017 року, коштів сплачених ОСОБА_2 на погашення кредиту, а тому висновок суду про належність спірного автомобіля колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності є вірним. ОСОБА_2 не надано достатніх, переконливих та достатніх доказів на підтвердження придбання спірного автомобіля за особисті кошти.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст.268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. 
Так, матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з 11.08.2012 року по 12.01.2016 року, а також факт  придбання автомобіля 20 травня 2014 року марки CHERY E5 2014 року випуску, тип Седан - В легковий, об`єм двигуна 1497 куб.см., колір чорний,  вартістю 125475 грн, а також факт продажу зазначеного автомобіля 22.03.2017 року, який було здійснено одноособово ОСОБА_2 ( а.с. 20-21,31,32, 40-42)
За позицією позивачки ОСОБА_1 кошти на придбання спірного автомобіля для внесення першого внеску його вартості у сумі 62738 грн були заощаджені з сімейного бюджету, а також подаровані родичами позивачки на весілля. Позивачем на підтвердження своєї позиції не надано належних, достатніх та переконливих доказів. Надана ОСОБА_1 копія трудової книжки не може бути підтвердженням можливості заощадження коштів у певному розмірі.( а.с.59-60)
За позицією відповідача ОСОБА_2 спірний автомобіль було придбано: перший внесок сплачено в розмірі 62738 грн з його особистих коштів, вилучених ним від продажу особистого автомобіля CHERY TIGGO, державний номерний знак НОМЕР_2 та коштів отриманих у кредит під заставу автомобіля в розмірі 62737 грн.
Матеріали справи містять відповідь Регіонального сервісного центру в Чернігівській області за № 31/25/6-1350вх від 18.06.2019 року, відповідно до якої  автомобіль CHERY TIGGO, 2008 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_3 , об`ємом двигуна 1997 см.куб., державний номерний знак НОМЕР_2 перебував у власності ОСОБА_2 з 21.07.2012 року по 23.01.2014 року . ( а.с. 78-79) Докази ціни продажу зазначеного автомобіля сервісний центр не має, оскільки закінчився термін зберігання зазначених документів.
Крім того, матеріали справи містять договір застави автомобіля марки CHERY E5 2014 року випуску, тип Седан - В легковий, об`єм двигуна 1497 куб.см., колір чорний, який було укладено між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 22.05.2014 року та за яким зазначений автомобіль передавався в заставу на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 3755.25.01.2109 від 21.05.2014 року  про отримання в кредит коштів урозмірі 62737 грн.( а.с. 40-42). Відповідно до відповіді ПАТ « Кредобанк» , ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання щодо виконання кредитного договору № 3755.25.01.2109 від 21.05.2014 року виконані в повному обсязі. Остання сплата була здійснена ОСОБА_2 29.01.2016 року в сумі 55162,06 грн. ( а.с. 94)
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
За змістом статей 3, 60, 63, 70, 74 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
Суд установив, що спірний транспортний засіб придбаний сторонами під час перебування їх у шлюбі. При цьому, відповідачем будь-яких доказів, у розумінні статей 76-81 ЦПК України, на підтвердження своїх доводів про те, що спірний транспортний засіб хоч і був придбаний ним у період шлюбу з позивачем, однак куплений частково за особисті його кошти вилучені ним від продажу належного йому на праві власності іншого автомобіля не надано (проміжок у часі між продажем автомобіля та придбанням спірного, відсутні докази ціни проданого автомобіля та докази можливості внесення одноразово коштів на погашення кредиту 29.01.2016 року в сумі 55162,06 грн), тобто ОСОБА_2   презумпція спільного сумісного майна не спростована, що є його процесуальним обов`язком.У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували набуття спірного майна частково за рахунок коштів відповідача отриманих ним від продажу належного йому майна, тобто за його особисті кошти, розмір цих коштів.
Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 після припинення шлюбу з ОСОБА_1 розпорядився транспортним засобом марки CHERY E5 2014 року випуску, тип Седан - В легковий, об`єм двигуна 1497 куб.см., колір чорний , що є спільною сумісною власністю подружжя на власний розсуд, за відсутності її письмової згоди, а тому позивач має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу.
Обгрунтованим є і висновок суду першої інстанції про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню, для цілей грошової компенсації частки такого з подружжя у вартості спірного майна, підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.
Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, та узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з вартості спірного автомобіля, яка станом на  04.01.2-21 року року складала 146600 грн. відповідно до висновку експерта Чернігівського відділення КНДІСЕ за результатами проведення автотоварознавчої експертизи №5459/20-24 від 04.01.2021 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок експерта Чернігівського відділення КНДІСЕ за результатами проведення автотоварознавчої експертизи №5459/20-24 від 04.01.2021  року є належним та допустимим доказом вартості спільного майна подружжя, що підлягає поділу, згідно з яким ринкова вартість автомобіля на час розгляду справи, станом на дату проведення експертного дослідження 04.01.2021 року, становить 146600 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності взяти за основу довідку виготовлену ТБ «Профі-Т» 10.07.2020 року про оцінку вартості, яка проведена з урахуванням маркетингового аналізу з визначення найбільш імовірної ринкової вартості спірного автомобіля на момент укладення договору-купівлі продажу, відхилену судом першої інстанції, з чим погоджується апеляційний суд, не заслуговують на увагу, оскільки звертаючись до суду з позовом позивачка надала в якості доказів вартості спірного автомобіля роздруківки з мережі інтернет про вартість продажу аналогічних транспортних засобів, вартість яких суттєво відрізняється від вартості, яка зазначена у довідці від 10.07.2020 року. Крім того, визначення вартості автомобіля виходячи з маркетингового підходу, який є найвищим, не може в повній мірі відображати реальну вартість автомобіля, який на момент його набуття коштував 125475 грн та був у користуванні подружжя майже два роки. Призначення автотоварознавчої експертизи було здійснено судом за клопотанням позивачки, яка оплатила вартість проведеного дослідження та вимагала відшкодування коштів за його проведення. 
Також колегія суддів апеляційного суду не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо невірного висновку суду першої інстанції про недосягнення згоди сторін відносно вартості спірного майна. Так, відповідач у відзиві на позовну заяву не зазначає   про свою згоду з вартістю автомобіля, яку запропонувала позивачка, оскільки має іншу позицію відносно джерела походження коштів на його придбання. Через власну позицію у справі ОСОБА_2 , з цієї ж позиції, не висловив своєї думки відносно жодної визначеної позивачкою ціни спірного автомобіля. А отже, відсутня домовленість сторін відносно вартості автомобіля.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для поділу боргових зобов`язань, які виникли  за кредитним договором № 3755.25.01.2109 від 21.05.2014 року, укладеним в інтересах сім`ї, внаслідок фактичного виконання їх ОСОБА_2 , оскільки останнім позовні вимоги про відшкодування витрат, понесених ним на виконання зобов`язань за цим договором не заявлявлялись та він не позбавлений права звернутись з зазначеним позовом в окремому судовому порядку.
Інші доводи апеляційних  скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_2   зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційних скаргах на рішення суду не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року постановлено  у справі за  позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя  з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування апеляційний суд не знаходить.
Вирішуючи питання законності прийнятого судом першої інстанції додаткового рішення, колегія суддів апеляційної інстанції враховує наступне:
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін   до досудового вирішення спору.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може. За клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.
Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року    у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня  2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19);  у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19,  від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою, шостою, сьомою  статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.
Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.  
Зменшуючи розмір з 20400 грн та стягуючи з  відповідача на користь позивача 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що в разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Разом з тим клопотання ОСОБА_2 про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу матеріали справи не містять. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позивачкою не обґрунтовані витрати за отримання нею правничої допомоги.( а.с.36-37) ОСОБА_2 не заперечував розмір стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу та не заявляв клопотань про їх зменшення, хоча таку можливість мав, але не скористався своїм правом подачі  відзиву на апеляційну скаргу.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1   на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, надано належним чином завірені копії: договору від 
24.08.2020 року про надання правової (правничої) допомоги та додатку до нього, розрахунку вартості правничої допомоги за договором від 24.08.2020 року, копій квитанцій про сплату: 10000 грн від 24.08.2020 року, 5000 грн від 11.11.2020 року, 5400 грн від 12.02.2021 грн.
Оскільки позивачка згідно зі статтею 81 ЦПК України довела надання їй адвокатом Абадаш С.А. зазначених послуг у суді першої інстанції у відповідних сумах, колегія суддів дійшла висновку, що за відсутності клопотання іншої сторони, про зменшення таких витрат, суд першої інстанції не мав правових підстав за власною ініціативою зменшити заявлені   до відшкодування витрати на правову допомогу, які належно підтверджені.
Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги ст. 133 ч.3 п.4 ЦПК України, відповідно до вимог якої до судових витрат відносяться витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.
Таким чином, висновок суду про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат понесених позивачем на відправлення поштової кореспонденції ( направлення відповіді на відзив, письмових доказів по справі) є невірним, а вимоги ОСОБА_1 такими що підлягають задоволенню.
Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 подана на додаткове рішення  Щорського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2021 року підлягає задоволенню, а додаткове рішення скасуванню з ухваленням нового додаткового рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат понесених нею на правову допомогу та витрат пов`язаних з відправленням поштової кореспонденції.
Відповідності до приписів ч. 5 ст.268, ст.383 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -    
                               
                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2021 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2021 року змінити, збільшивши розмір витрат на професійну правничу допомогу з 3 000 грн до 20 400 грн, а також стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 129 грн за оплату поштових відправлень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

                 Головуючий:                                          Судді: