Постанова
Іменем України
 
14 червня 2021 року
місто Київ
 
справа № 357/6458/15-ц
провадження № 61-9948св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Чобіток А. О.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача 
Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 
(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк), у травні 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 18 липня 2007 року уклали кредитний договір № K3H1GK15006415, за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_2 кредит у розмірі 65 790, 00 дол. США строком до 18 липня 2037 року, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. 
На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 уклали договір поруки.
Банк стверджував, що позичальник порушила умови договору щодо вчасного повернення кредиту, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Відповідно до пункту 5 договору поруки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направило на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань, яка була залишена без задоволення.
З урахуванням наведеного банк, уточнивши та збільшивши свої позовні вимоги, просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 86 729, 86 дол. США, що за курсом НБУ від 18 червня 2018 року становить 2 262 228, 28 грн.
Стислий виклад позиції інших учасників справи
Відповідач просив застосувати позовну давність до спірних правовідносин. ОСОБА_3 вважав позов безпідставним та необґрунтованим, оскільки банк без згоди поручителя вніс зміни до основного зобов`язання, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя та є підставою для припинення поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України.
Третя особа також заперечувала проти задоволення позову у зв`язку з його необґрунтованістю, просила застосувати до спірних правовідносин позовну давність.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитом у сумі 1 271 654, 40 грн, що еквівалентно 48 906, 35 дол. США, заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 512 145, 00 грн, що еквівалентно 19 634, 74 дол. США, та пеню в сумі 313 121, 02 грн, разом 2 100 920, 42 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Частково задовольняючи позов банку, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за сумою кредиту, процентами та пенею. Відмовляючи у задоволенні позову у частині позовних вимог про стягнення комісії, суд першої інстанції вважав таку вимогу неправомірною.
Постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року скасовано. У задоволені позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що пунктом 13 договору поруки від 18 липня 2007 року сторони погодили, що зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, у письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Ураховуючи наведену умову договору поруки, апеляційний суд дійшов висновку, що збільшення процентної ставки за кредитом починаючи з 22 жовтня 2008 року без згоди поручителя призвело до припинення поруки.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у травні 2019 року, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року та залишити в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Заявник обґрунтовує вимоги касаційної скарги неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та допущеним порушенням норм процесуального права.
На переконання заявника, враховуючи, що питання про припинення поруки розглядається Верховним Судом (справа № 757/26754/17-ц), а отже, по суті спір не вирішено, висновок Київського апеляційного суду про припинення поруки за договором № К3Н1GK15006415 є передчасним.
За таких обставин банк вважає, що апеляційний суд допустив порушення судового слідства, що в подальшому призвело до неналежної оцінки доказів у справі, незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню для правильного вирішення спору у справі, яка переглядається.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У липні 2019 року надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_1 просить залишити без задоволення касаційну скаргу банку, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. Відповідач зазначає, що висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, апеляційний суд правильно застосував правила частини першої статті 559 та частини першої статті 598 ЦК України, а також дотримався положень частини четвертої статті 82 ЦПК України. Відповідач наголошує, що Верховний Суд не зупиняв дію постанови Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у справі 
№ 757/26754/17-ц, зазначена постанова відповідно до правил статті 384 ЦПК України набрала законної сили та має преюдиціальне значення у цій справі.
Також ОСОБА_1 просить постановити окрему ухвалу за введення суду в оману, що є кримінальним правопорушенням відповідно до частини першої статті 384 КК України, надіслати таку окрему ухвалу Державному бюро розслідувань, а касаційну скаргу банку залишити без розгляду.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у травні 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За правилами частин першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Постанова суду апеляційної інстанції переглядається в межах доводів касаційної скарги.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами встановлено, що 18 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» 
(далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № К3H1GK15006415, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 18 липня 2007 року до 18 липня 2037 року, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 65 790, 00 дол. США, на купівлю квартири, а також у розмірі 19 738, 21 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0, 84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.
18 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № K3H1GK15006415, за умовами якого останній поручився перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 18 липня 2007 року № К3H1GK15006415.
Згідно з розрахунком заборгованості за договором від 18 липня 2007 року № K3H1GK15006415 станом на 22 травня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 86 729, 86 дол. США, що за курсом НБУ станом на 18 червня 2018 року становить 2 262 228, 28 грн, яка складається з: 48 906, 35 дол. США - заборгованість за кредитом, що за курсом НБУ станом на 18 червня 2018 року становить 1 275 654, 40 грн; 19 634, 74 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, що за курсом НБУ станом на 18 червня 2018 року становить 512 145, 00 грн; 6 184, 26 дол. США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом, що за курсом НБУ станом на 18 червня 2018 року становить 161 307, 86 грн; 19 634, 74 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, що за курсом НБУ станом на 18 червня 2018 року становить 512 145, 00 грн; 6 184, 26 дол. США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом, що за курсом НБУ станом на 18 червня 2018 року становить 161 307, 86 грн; 12 004, 51 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, що за курсом НБУ станом на 18 червня 2018 року становить 313 121, 02 грн, за період з 18 червня 2017 року до 18 червня 2018 року.
За змістом розрахунку заборгованості, дослідженого судами, банк з 23 жовтня 2008 року збільшив поточну відсоткову ставку з 10, 08 % до 13, 20 %, а також відсоткову ставку за простроченою сумою кредиту з 25, 32 % до 31, 57 %.
Відповідно до умов договору поруки, а саме пункту 5, банк у січні 2015 року направив на адресу поручителя ОСОБА_1 письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань.
Згідно з пунктом 6 договору поруки поручитель зобов`язаний виконати обов`язки, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. 
За даними реєстру відправлених претензій письмову вимогу до ОСОБА_1 направлено 29 січня 2015 року.
Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у справі № 757/26754/17-ц рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року, на яке посилався суд першої інстанції у своєму рішенні, скасовано, визнано припиненою поруку за договором поруки № К3H1GK15006415, укладеним 18 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 .
Відповідно до цієї постанови пунктом 13 договору поруки від 18 липня 2007 року сторони погодили, що зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, у письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди.
Ураховуючи наведену умову договору поруки, збільшення кредитної процентної ставки починаючи з 22 жовтня 2008 року без згоди поручителя призвело до припинення поруки.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (частина перша статті 559 ЦК України).
За змістом зазначеного правила, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання, запроваджені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності такої особи, тобто до такого збільшення обсягу зобов`язання, яке не було передбачено умовами основного зобов`язання в момент видання поруки та/або згідно з умовами договору поруки.
Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.
За змістом розрахунку заборгованості, дослідженого судами, банк з 23 жовтня 2008 року збільшив поточну відсоткову ставку з 10, 08 % до 13,  20 %, а також відсоткову ставку за простроченою сумою кредиту з 25, 32 % до 31, 57 %.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року зазначила, що «до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
Таким чином, у зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.
Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.
Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).
Таким чином, аналіз норми частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання.
Підставою застосування цієї норми достатнім є встановлення таких змін в основному зобов`язанні. Тому обставини щодо подальшого фактичного виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження дії поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення розміру основного зобов`язання).Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя».
У пунктах 6.21-6.23 постанови від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18 (провадження № 12-7гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «6.21. Приписи частини першої статті 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя.
6.22. Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.
6.23. За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту».
Відповідно до пункту 13 договору поруки зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди.
У зв`язку з наведеним, враховуючи, що банк з 23 жовтня 2008 року збільшив відсоткову ставку за кредитним договором без погодження з поручителем, доказів укладення відповідної письмової угоди між кредитором та поручителем банк не надав, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що порука ОСОБА_1 припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у справі № 757/26754/17-ц, Верховний Суд відхиляє, оскільки наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з таким позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений (пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).
Таким чином, саме у справі, яка переглядається, предметом доказування є відсутність підстав для стягнення з поручителя боргу за кредитним договором.
ОСОБА_1 , заперечуючи проти задоволення позову, зазначав про те, що порука припинилася за правилами частини першої статті 559 ЦК України, оскільки банк без погодження з поручителем збільшив його осяг відповідальності, підвищивши розмір відсоткової ставки за кредитним договором (т. 1, а. с. 185-188).
На підтвердження своїх заперечень проти позову ОСОБА_1 просив суд витребувати від банку оригінал кредитної справи, таке клопотання задоволено судом (т. 1 а. с. 212-213).
Враховуючи, що банк не надав суду доказів на підтвердження обставин погодження з поручителем збільшення обсягу його відповідальності, у матеріалах справи відсутня відповідна письмова угода між кредитором та поручителем, обґрунтованими є висновки про припинення поруки ОСОБА_1 за правилами частини першої статті 559 ЦК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Встановивши фактичні обставини, суд апеляційної інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами, предмет спору та предмет доказування.
Верховний Суд врахував, що застосування у цій справі апеляційним судом як преюдиційного рішення - постанови Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у справі № 757/26754/17-ц, яка на момент розгляду апеляційної скарги оскаржена банком у касаційному порядку, не впливає на правильність вирішення спору, оскільки у справі, яка переглядається, поручитель також здійснював доказування обставин припинення поруки, які не спростовані банком.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, якою скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове судове рішення, без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
Щодо постановлення окремої ухвали
ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із клопотанням про постановлення окремої ухвали, просить постановити окрему ухвалу стосовно вчинення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 384 КК України і надіслати її Державному бюро розслідувань.
Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Тлумачення частини першої статті 262 ЦПК України свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.
У частині п`ятій статті 262 ЦПК України передбачено, що в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019  року у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) зазначено: «Окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду».
Верховний Суд не встановив дій АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які свідчили б про введення суду в оману, а питання про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження вже вирішено судом касаційної інстанції, ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2019 року поновлено банку строк на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції у справі, яка переглядається.
У зв`язку з наведеним Верховний Суд дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для постановлення окремої ухвали відносно банку, відповідач не надав суду переконливих доказів, що дії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свідчать про введення суду касаційної інстанції в оману.
Керуючись статтями 262, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали відмовити.
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик