ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 червня 2021 року           справа №200/2052/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: судді-доповідача Гаврищук Т.Г., суддів: Сіваченка І.В., Гайдара А.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду (суддя Логойда Т.В.) від 25 лютого 2021 року (повний текст рішення складено 25 лютого 2021 року) у справі №200/2052/21-а за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненка Олексія Вікторовича, третя особа акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», про визнання протиправними та скасування постанов приватного виконавця, -
ВСТАНОВИВ:

         Позивач звернувся до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненка Олексія Вікторовича, третя особа акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» в якому просив:
- визнати неправомірною та скасувати постанову від 27 січня 2021 року про відкриття виконавчого провадження № 64286017, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Літвиненко Олексієм Вікторовичем, в частині стягнення з боржника основної винагороди;
- визнати неправомірною та скасувати постанову від 27 січня 2021 року про стягнення з боржника основної винагороди, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Літвиненко Олексієм Вікторовичем у виконавчому провадженні № 64286017;
- визнати неправомірною та скасувати постанову від 27 січня 2021 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Літвиненко Олексієм Вікторовичем у виконавчому провадженні № 64286017.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року позовну заяву повернуто позивачеві на підставі пункту 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України , оскільки порушено правила об`єднання позовних вимог.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржена постанова приватного виконавця від 27 січня 2021 року про відкриття виконавчого провадження № 64286017 прийнята щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-2988/10, що виданий 19 липня 2011 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області на виконання рішення цього ж суду від 20 вересня 2010 року у цивільній справі № 2-2988/10, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 6572808 та договором поруки від 27 червня 2008 року № 6593431 в розмірі 1 245 322,38 грн., відбувається в порядку цивільного судочинства.
Постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (абзац 2 частини 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5).
Оскаржена постанова приватного виконавця від 27 січня 2021 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, що винесена у виконавчому провадженні № 64286017, не є окремим виконавчим документом в розумінні статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» - вона не є постановою про стягнення витрат виконавчого провадження, яка могла би бути оскаржена в порядку адміністративного судочинства.
Оскарження таких постанов відбувається в порядку, в якому оскаржується основна постанова  про відкриття виконавчого провадження (в даному випадку в порядку цивільного судочинства).
Оскаржена постанова приватного виконавця від 27 січня 2021 року про стягнення з боржника основної винагороди, що винесена у виконавчому провадженні № 64286017, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» є окремим виконавчим документом. Оскарження таких постанов відбувається в порядку адміністративного судочинства.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Позивач вважає, що даний спір підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. Позивач зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що постанова від 27 січня 2021 року про відкриття виконавчого провадження № 64286017, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Літвиненко Олексієм Вікторовичем, в частині стягнення з боржника основної винагороди, підлягає оскарженню в порядку цивільного судочинства. Судом не було враховано, положення частини 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», за приписами якої рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст. 447 ЦПК України  сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»                                № 1404-VIII   ( далі Закон № 1404-VIII ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди є окремими виконавчими документами.
Тобто, примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом № 1404-VIII, згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Водночас, частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
З урахуванням вищенаведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції вони видані.
Аналогічний висновок викладений  Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року (справа № 127/9870/16-ц), від 30 січня 2019 року (справа № 161/8267/17) та інших.
Як вбачається з матеріалів справи, постанова приватного виконавця від 27 січня 2021 року про відкриття виконавчого провадження № 64286017 прийнята щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-2988/10, що виданий 19 липня 2011 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області на виконання рішення цього ж суду від 20 вересня 2010 року у цивільній справі  № 2-2988/10, оскаржується позивачем лише в частині стягнення з боржника основної винагороди.
За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що оскарження таких постанов (навіть в частині) відбувається в порядку цивільного судочинства.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 733/889/17.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів  погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що заявлені позивачем вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, а тому судом першої інстанції помилково прийнято ухвалу про повернення позовної заяви.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції допустив порушення процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, у зв`язку з чим судове рішення, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року  у справі №200/2052/21-а - задовольнити.
Скасувати ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року  у справі №200/2052/21-а та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
Постанова у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 17 червня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 17 червня 2021 року та оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                Т.Г. Гаврищук 

Судді:                                                                                                    А.В. Гайдар

                                                                                                    І.В. Сіваченко