ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1064/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/302/17-ц Категорія: 308010000	Романенко В.А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       10 червня 2021 року м.Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

	Новікова О.М.,	
  	Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., 	
за участю секретаря	Любченко Т.М.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2017 року у справі за позовом квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від імені якого діє ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування м. Черкаси, про виселення, –

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року квартирно – експлуатаційний відділ м. Біла Церква звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення.
В обґрунтування позову зазначав, що житлова будівля за адресою АДРЕСА_1 перебуває на балансі квартирно – експлуатаційного відділу м. Біла Церква та використовується, як гуртожиток для проживання військовослужбовців Збройних Сил України та членів сімей.
ОСОБА_1 з 29 вересня 2006 року проживає у цій будівлі в кімнаті № 32.
Вказує, що у гуртожитках можуть розміщуватись працівники Збройних Сил України на період роботи, за умови відсутності в них місця проживання та інші особи, які прибули у військову частину на визначений термін для виконання службових завдань. На підставі рішення про надання жилого приміщення КЕВ району видає спеціальний ордер на жилу площу в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.
ОСОБА_1 не має відношення до Збройних Сил України.
Незаконне утримання ОСОБА_1 кімнати у гуртожитку КЕВ м. Біла Церква не дозволяє забезпечити житловою площею інших осіб Збройних Сил України, які потребують поліпшення житлових умов, чим спричиняється шкода законним інтересам та правам військовослужбовців, які не мають власного житла та перебувають у черзі на поліпшення житлових умов у Черкаському гарнізоні.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд ухвалити рішення про виселення ОСОБА_1 , та членів її сім`ї: дочки – ОСОБА_2 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення мотивовано тим, що підстави для виселення відповідачів відсутні, а позивачем, в свою чергу, не доведено належними та допустимими доказами наявність таких підстав.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін у зв`язку із його законністю та обгрунтованістю.
Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року вищевказану постанову апеляційного суду скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2017 року скаржник зазначає, що судом першої інстанції не досліджено той факт, що кімната у гуртожитку була надана ОСОБА_1 , яка на даний час не має відношення до Збройних Сил України. Ордер, як єдину підставу для вселення, ОСОБА_1 не отримувала, а тому судом помилково зроблені висновки про відсутність підстав для задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Представник позивача в суд апеляційної інстанції не з`явився, хоч був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.
Представник ОСОБА_1 в суді просив рішення суду перщої інстанції залишити без задоволення.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 в складі сім`ї - дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – донька виділено відповідно до виписки із протоколу засідання житлової комісії ДП «ЧБМУ» № 27 від 22 лютого 2005 року комісією кімнату АДРЕСА_3 (а.с. 72).
Згідно з інформацією з довідки квартирно – експлуатаційного відділу міста Біла Церква з місця проживання про реєстрацію та склад сім`ї від 29 березня 2016 року № 41, ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_2 проживають та зареєстровані з 15 лютого 2006 року в АДРЕСА_2 та займають житлову площу - 1 кімнату, площею 39, 1 кв.м. (а.с.7).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 17 березня 2017 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 60).
Свідоцтвом про народження (Серія НОМЕР_1 ) підтверджується, що малолітній ОСОБА_3 є сином позивачки.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.
Згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.
Вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з`ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради, чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний, з яких підстав особа була вселена до гуртожитку, чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК Української РСР та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, чи є дійсним цей ордер.
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року за результатами розгляду справи №344/1363/17.
Згідно з положеннями частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Встановлюючи правовий режим нерухомого майна, у якому виділено кімнату відповідачам, колегія суддів виходить із наступного.
Позивач, звертаючись із вказаним позовом до суду, просив виселити відповідачів із спірної кімнати на підставі ст. 132 ЖК УРСР, якою регулюється порядок виселення осіб саме із житлових приміщень, які мають статус «гуртожиток».
Відповідно до вимог статі 10 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи в районному суді, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 60 ЦПК України в тій же редакції встановлено, що сторона зобов`язана довести ті обставини, на які врона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (частина четверта статі 10 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).
Апеляційний суд, переглядає справу за навними в ній і додатково поданими доказами в межах заявлених позовних вимог. (ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 28 травня 2008 року внесено відомості про державну реєстрацію нерухомого майна, як державну форму власності, яке перебуває в оперативному управлінні квартирно – експлуатаційного відділу м. Черкаси, а саме на комплекс АДРЕСА_4 на підставі рішення Господарського суду Черкаської області від 6 травня 2008 року (а.с.54,85-86).
Відповідно до інформації з довідки квартирно – експлуатаційного відділу м. Біла Церква № 59 від 4 квітня 2016 року на балансі квартирно – експлуатаційного відділу м. Біла Церква станом на 1 січня 2016 року знаходиться будівля по військовому містечку № НОМЕР_2 АДРЕСА_1 , 222/1 (штаб інв. № 1/20, гуртожиток офіцерів інв. № 1/37, гуртожиток інв. № 1/7, гуртожиток сімейних офіцерів інв. № 1/1.) (а.с.8).
З листа Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради № 1553-2 від 9 квітня 2017 року вбачається, що згідно витягу з Реєстру прав власності на об`єкти нерухомого майна будівля по АДРЕСА_4 перебуває у приватній власності, маючи визначений статус нежитлові будівлі та перебуває на бухгалтерському обліку у Білоцерківського квартирно – експлуатаційного відділу (а.с.58).
Таким чином, означені вище документи у своїй сукупності містять суперечливі докази з приводу статусу приміщення, що розташоване за адресою АДРЕСА_4 та у к. 32 якого було вселено відповідачів.
Матеріали справи не містять інформації щодо реєстрації такого житлогового приміщення у виконавчому комітеті Черкаської міської ради як гуртожитку.
Доказів щодо будівництва приміщення як гуртожитку чи переобладнання будь-якого іншого приміщення у гуртожиток та прийняття приміщення саме за адресою Іль`їна, 222/1 у експлуатацію як гуртожитку матеріали справи не містять.
Таким чином, позивач, заявляючи позовні вимоги на підставі ст. 132 ЖК недовів належними та допустимими доказами можливість виселення відповідачів із спірного приміщення саме як із «гуртожитку».
До того ж, як вірно встановлено судом першої інстанції, єдиною підставою для вселення особи на надану жилу площу у гуртожиток є ордер. (ст. 129 ЖК)
Відсутність такого ордера не свідчить про самоправне заняття такого приміщення.
Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні.
До того ж, перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із позивачем чи попереднім балансоутримувачем приміщення, Черкаським будівельно-монтажним управлінням станом на час її вселення, належність вказаного приміщення до службового житла, матеріалами справи не підтверджено. 
В той же час, встановлено, що відповідачка вселилася до спірного приміщення на підставі рішення житлової комісії власника, проте не самоправно, більше 10 років там проживала, сплачувала комунальні послуги та підтримувала кімнату в належному санітарному стані. 
Тому між сторонами склалися правовідносини, які регулюються нормами гл. 89 ЦК України (найм житла).
Встановлені обставини свідчать про відсутність правових підстав для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщенян на підставі ст. 132 ЖК УРСР.
При цьому колегія суддів також зазначає, що при розгляді справи позивачем не доведено наявність у відповідачів іншого придатного для проживання житла.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ.
У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.
Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (касаційне провадження № 14-64цс20).
Згідно із частиною другої статті 416 ЦПК України та частиною першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 25 квітня 2017 року у ОСОБА_1 в приватній власності перебуває нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_5 (загальна площа 33,5 кв.м., житлова площа 16,8 кв.м., відсоток зносу 27,87 кв.м.). Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину від 11 квітня 2012 року (а.с.56-57).
Проте, наявність у відповідачки зареєстрованої на праві власності квартири за відсутності інших доказів про відповідність вказаної квартири умовам проживання із врахуванням відсотку зносу, площі квартири, не свідчить про її відповідність та придатність для постійного проживання відповідачів, що може стати надмірним тягарем та порушуватиме їх право на повагу до житла, яке вони вважають своїм постійним місцем проживання.
Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, колегія суддів вжила всіх можливих згідно закону заходів для з`ясування обставин справи, надала оцінку усім наявним у справі доказам і прийшла до висновку, що позивачем у цій справі не надано належних та достатніх доказів на підтвердження наявності відповідних підстав та обставин для виселення відповідачів без надання іншого житла, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необґрунтованості позову та необхідності відмови у його задоволенні.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.
Відповідно підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 15 червня 2021 року.

       Судді