ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року	Львів	Справа № 500/1419/20 пров. № А/857/4768/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
 головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
 суддів          -                                                    Гінди О. М., Курильця А. Р., 
 з участю секретаря судового засідання –   Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Зарубинський спиртовий завод" на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року у справі № 500/1419/20 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до Державного підприємства "Зарубинський спиртовий завод" про стягнення податкового боргу,-

суддя в 1-й інстанції – Баранюк А. З.,
час ухвалення рішення – 12.01.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – не зазначена,
                                                  
                                                          в с т а н о в и в:

Позивач – Головне управління ДПС у Тернопільській області звернулося в суд з позовом до відповідача - Державного підприємства "Зарубинський спиртовий завод", в якому просило стягнути з рахунків у банках Державного підприємства "Зарубинський спиртовий завод", що обслуговують такого платника та за рахунок готівки, що йому належить кошти у розмірі податкового боргу в сумі 1698688 грн 74 коп.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду  від 12 січня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з рахунків у банках Державного підприємства "Зарубинський спиртовий завод", що обслуговують такого платника та за рахунок готівки, що належить ДП "Зарубинський спиртовий завод" на користь Головного управління ДПС у Тернопільській області кошти у розмірі податкового боргу в сумі 1554502 грн 24 коп., в тому числі: з податку на додану вартість в сумі 812238 (вісімсот дванадцять тисяч двісті тридцять вісім) грн 00 коп; з податку на прибуток приватних підприємств 742264 (сімсот сорок дві тисячі двісті шістдесят чотири) грн 24 коп. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що ДП "Зарубинський спиртовий завод" було включено до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації згідно з Додатком 1 до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», а тому на відповідача розповсюджується дія мораторію на стягнення грошових коштів, що встановлена Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації». Вважає, що до заявлених позивачем вимог не застосовуються норми ПК України, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення суми податкового боргу повинні були розглядатися у порядку, встановленому Кодексом України з процедур банкрутства. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.
 Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи у судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, подали до суду клопотання про відкладення розгляду справи, разом з тим, колегія суддів такі відхиляє, оскільки вказані у них причини неявки не є поважними і їх явка у судове засідання обов`язковою не визнавалась, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Дочірнє підприємство "Зарубинський спиртовий завод" зареєстроване органами державної реєстрації, як юридична особа та знаходиться на обліку в Кременецькому управлінні Головного управління ДПС у Тернопільській області як платник податків.
Також встановлено, що на момент винесення оскаржуваного рішення за відповідачем рахується заборгованість у сумі 1554502,24 грн, в тому числі з податку на додану вартість в сумі 812238,00 грн та з податку на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній формі власності в сумі 742264,24 грн.
Заборгованість з податку на додану вартість виникла у зв`язку з несплатою грошового зобов`язання, нарахованого згідно з податковим повідомленням-рішенням №0001701401 від 06 березня 2019 року винесеним на підставі акта перевірки №78/19-00-14-01/00375065 від 22 січня 2019 року.
Також платнику нарахована пеня на податкове повідомлення-рішення №0001701401 з 23 червня 2018 року по 24 жовтня 2019 року.
Заборгованість з податку на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній формі власності виникла у зв`язку з несплатою грошових зобов`язань, нарахованих платником самостійно згідно з деклараціями з податку на прибуток підприємств №9263263730 від 08 листопада 2019 року за 2019, та згідно з податковим повідомленням-рішенням №0001741401 від 06 березня 2019 року винесеним на підставі акта перевірки №№78/19-00-14-01/00375065 від 22 січня 2019 року, яке частково погашено в сумі 47189,00 грн.
Також платнику нарахована пеня на податкове повідомлення-рішення №0001741401 з 11 березня 2018 року по 24 жовтня 2019 року.
Виникнення та існування цього податкового боргу також підтверджується наявними в матеріалах справи доказами: випискою з інтегрованої картки платника податку та розрахунком суми боргу.
Вищевказані податкові повідомлення-рішення відповідачем було оскаржено в судовому порядку та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 500/721/19 рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року скасовано та в задоволенні адміністративного позову Державного підприємства "Зарубинський спиртовий завод" до Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування податкових повідомлень-рішень відмовлено.
Тому грошові зобов`язання, визначені в податкових повідомленнях-рішеннях №0001701401 та №0001741401 від 06 березня 2019 року, вважаються узгодженими.
Враховуючи те, що за відповідачем на дату звернення до суду рахується заборгованість щодо сплати податкового боргу, позивач звернувся в суд з цим позовом.
Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог та задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Проте такий висновок, на думку колегії суддів, не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права з наступних підстав.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Ї Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою  ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС).
Спором адміністративної юрисдикції у розумінні пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема,  за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
Відповідно до частини другої статті 46 КАС України позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
При цьому визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав кваліфікувати спір як публічно-правовий і відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Для звернення до адміністративного суду суб`єкт владних повноважень як позивач має бути наділений повноваженнями для звернення до суду, підстави для такого звернення мають бути визначені законом з указівкою на предмет звернення, спір у справі повинен відповідати ознакам публічно-правового спору.
Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (пункт 1.1 статті 1 ПК України).
Відповідно до пункт 1.3 статті 1 ПК України цей Кодекс не регулює питання погашення зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюється судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов`язання зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.
Пункт 41.1 статті 41 ПК України передбачає, що контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи.
Згідно з пунктом 41.2 статті 41 ПК України органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень. Стягнення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску за виконавчими написами нотаріусів не дозволяється.
За змістом підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право, зокрема, звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.
Відповідно до пункту 87.10 статті 87 ПК України з моменту винесення судом ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство платника податків порядок погашення грошових зобов`язань, які включені до конкурсних кредиторських вимог контролюючих органів до такого боржника, визначається згідно із Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" без застосування норм цього Кодексу.
Згідно з частиною 4 статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-ХІІ від 14 травня 1992 року, суд у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до ПК України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений ПК України.
Аналогічна за змістом норма, міститься в Кодексі України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року, з набранням чинності яким з 21 жовтня 2019 року втратив чинність Закон №2343-ХІІ, а саме: частиною 1, 2 статті  7 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Отже, ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства чітко визначає, що спори, стороною в яких є боржник розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України.   
За змістом положень частини 1 статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства, кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.
Частина 8 статті 45 Кодекс України з процедур банкрутства передбачає, що до визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються в межах справи про банкрутство шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом.
Як вбачається із матеріалів справи, Головне управління ДПС у Тернопільській області звернулося в суд з позовом до відповідача - Державного підприємства "Зарубинський спиртовий завод", в якому просило стягнути з рахунків у банках Державного підприємства "Зарубинський спиртовий завод", що обслуговують такого платника та за рахунок готівки, що йому належить кошти у розмірі податкового боргу в сумі 1698688 грн 74 коп.
Судом встановлено, що ухвалою господарського суду Тернопільської області від 09 листопада 2009 року порушено провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Зарубинський спиртовий завод", за загальною процедурою банкрутства, передбаченою Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин), введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, призначено арбітражного керуючого. Цей факт сторонами не заперечується.
Враховуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи, а також, враховуючи ту обставину, що Кодекс України з процедур банкрутства, який є спеціальним щодо регулювання цих правовідносин у зв`язку з порушенням справи про банкрутство, та передбачає, що спори, стороною в яких є боржник розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, для таких грошових зобов`язань передбачений окремий порядок їх пред`явлення до боржника, тому колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки на момент звернення з позовом, який стосується стягнення заборгованості, господарським судом стосовно відповідача порушено справу про банкрутство, то в силу приписів указаних норм цей позов має бути розглянутий цим же судом.
Колегія суддів звертає увагу на наявність конкретної і послідовної практики Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, висновки якого щодо застосування норм права підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №560/2855/20, у постанові від 23 квітня 2021 року у справі №160/12305/19. Крім того, Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 27 лютого 2019 року №826/1866/17 та від 23 вересня 2020 року у справі №826/16976/16 було висловлено правову позицію щодо належності справ у процедурі банкрутства до юрисдикції господарського суду.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
На підставі пункту 3 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 КАС. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги (частина перша статті 319 КАС).
Аналізуючи наведені правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права - правил юрисдикції адміністративних судів, а тому наявні підстави для скасування судового рішення із закриттям провадження у справі.
Роз`яснити учасникам справи право звернення із такими позовними вимогами до суду господарської юрисдикції.
Керуючись ст. 239, 242, 243, 250, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                      п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Зарубинський спиртовий завод" задовольнити частково.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду  від 12 січня 2021 року  у справі № 500/1419/20 скасувати, а провадження у справі закрити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 14 травня 2021 року.