УХВАЛА
Іменем України
 
14 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 199/9699/19
провадження № 51-2904 ск 21
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі – Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої             ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року щодо ОСОБА_4 ,
 
встановила:
1. Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за ч. 2 ст. 286 КК Кримінального кодексу України (далі – КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
2. Цивільні позови потерпілого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 та цивільного позивача ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, задоволені частково.
3. Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він приблизно о 00 годин 30 хвилин 23 вересня 2019 року, керуючи технічно справним автомобілем «MERCEDES-BENZ SL 350», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, перевозячи на передньому сидінні у якості пасажира ОСОБА_8 , рухався із перевищенням дозволеної швидкості, понад 100 км/год., по сухій, освітленій проїзній частині вул. Марії Лисиченко в напрямку вул. Вітчизняної в м. Дніпро, під час зближення з автомобілем «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_2 , змінив напрямок руху ліворуч, виїхав на смугу зустрічного руху, де в районі електроопори №15 по вул. Марії Лисиченко та будинку №11 по вул. Петра Бикова, що на території Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпро допустив зіткнення передньою частиною свого автомобіля із передньою частиною автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5 .
4. Своїми діями ОСОБА_4 грубо порушив вимоги п. п. 1.3., 1.5., 2.3. б), 2.9. а), 10.1. та 12.4. Правил дорожнього руху України.
5. Внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху, ОСОБА_4 , який керував транспортним засобом, спричинено смерть пасажира автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , а водію ОСОБА_5 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження.
6. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року залишено без зміни.
7. Не погодившись із судовими рішеннями, засуджений звернувся із касаційною скаргою.
8. У касаційній скарзі ОСОБА_4 , не оскаржуючи доведеність вини та кваліфікацію дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо нього скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
9. На думку засудженого, суди першої та апеляційної інстанцій не надали належну оцінку доводам сторони захисту в частині не застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК, чим допустили істотні порушення кримінального процесуального закону, що перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
10. Зокрема, на думку ОСОБА_4 , в оскаржуваних рішеннях судами не надано оцінку доводам сторони захисту про те, що обставиною, яка обтяжує покарання згідно ст. 67 КК, судом першої інстанції необґрунтовано визнано знаходження ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння, хоча останній вказав, що приймав лікарські заспокійливі та тискознижуючі препарати, які в своєму складі містять визначену кількість етилового спирту, в результаті чого у засудженого ОСОБА_4 виявлено лише 0,7% проміле алкоголю та не враховано дані про особу обвинуваченого, зокрема, те, що ОСОБА_4 виключно з позитивного боку характеризується за місцем роботи та проживання, є лікарем, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, частково відшкодував завдану шкоду, сприяв розкриттю злочину, щиросердно розкаявся у вчиненому злочині.
11. Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
12. Висновки суду про винуватість ОСОБА_4  у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
13. Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
14. При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
15. Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.
16. Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
17. Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суди першої та апеляційної інстанцій дотримались.
18. Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування до засудженого закону України про кримінальну відповідальність, зокрема незастосування положень ст. 75 КК при призначенні йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК, не можуть вважатися обґрунтованими з огляду на таке.
19. Згідно зі ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням
20. Відповідно до принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
21. При вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому суд першої інстанції врахував: обставини, при яких скоєно кримінальне правопорушення, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, та дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні неповнолітнього сина, характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває; обставини, які пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданої шкоди потерпілій особі; обставину, яка обтяжує покарання відповідно до ст. 67 КК, зокрема, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
22. Сукупність указаних обставин привела суд першої інстанції до обґрунтованого переконання про можливість призначити ОСОБА_4   покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу, при цьому з додатковою мірою покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, на строк 3 роки, враховуючи наслідки такого керування, які призвели до тяжких наслідків, належним чином мотивувавши своє рішення.
23. Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку доводів сторони захисту, ухвалу від 12 квітня 2021 року мотивував тим, що:
– при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 судом першої інстанції вимоги закону України про кримінальну відповідальність було дотримано у повному обсязі;
– доводи захисника в частині необґрунтованості висновків суду першої інстанції про визнання обставиною, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, є безпідставними, оскільки судом першої інстанції чітко встановлено, що ОСОБА_4 реально перебував у стані алкогольного сп`яніння, у нього виявлено 0,7 % проміле алкоголю;
– ОСОБА_4 сів за кермо у стані алкогольного сп`яніння, чим заздалегідь свідомо позбавив себе можливості оцінювати ситуацію.
24. Під час апеляційного розгляду також були проаналізовані доводи апеляційної скарги прокурора, який просив призначити покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 8 років із застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, та, відповідно до вимог ст. 419 КПК, в судовому рішенні були наведені відповідні мотиви на їх спростування.
25. Таким чином, призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим колегія суддів не вбачає.
26. У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не навів переконливих доводів на обґрунтування допущення судом таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. 
27. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
28. Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та доданих до неї копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, то у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів
 
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року щодо ОСОБА_4 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

 

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                          ОСОБА_3