ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

27 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/568/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,     
  
          розглянувши в порядку письмового провадження  в місті Дніпро  апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду   від 23 березня 2020 року, (суддя суду першої інстанції Пасічник Ю.П.), прийняте в порядку спрощеного провадження, в адміністративній справі №340/568/20  за позовом ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошової компенсації, невиплаченої надбавки та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, - 
ВСТАНОВИВ:
          19 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в кому просив:  
          - визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 11.05.2019 р. по 10.02.2020 р. включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2019 р. по 10.02.2020 р. включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України подати звіт про виконання рішення суду у строк - один місяць з дня набрання чинності рішенням суду по даній справі.
          Адміністративний позов обґрунтовано тим, що рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.12.2019р. у справі №340/2899/19 задоволено його вимоги до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додатковї відпустки, як учаснику бойових дій в період з 2009р. по 2019р., виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11.05.2019р. та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в період з 2009р. по 2019р., виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11.05.2019р. Рішення суду виконано відповідачем 10.02.2020р. шляхом зарахування грошових коштів на картковий рахунок, але при цьому відповідачем не здійснено нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2019р. по 10.02.2020р.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 11.05.2019 р. по 10.02.2020 р. включно; Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2019 р. по 10.02.2020 р. включно.
Не погодившись з рішенням суду відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що згідно абз. 2 п. 5 розділу ХХХІІІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України від 15.032018 року №200, позивача було ознайомлено під підпис з його грошовим атестатом №18 від 13.05.2019 року, який, серед іншого, містить відомості про розмір грошового забезпечення Позивача. Після цього даний грошовий атестат Військовою частиною було направлено до фінансово-економічного управління Головного управління Національної гвардії України (вих.№69/12-2078 від 27.05.2019) для подальшого спрямування до пенсійного органу для призначення пенсії (п. 3 розділу ХХХІІІ Інструкції №200). На даний момент зазначений грошовий атестат (в тому числі і його копії) відсутній у Військовій частині та у Головному управлінні Національної гвардії України, оскільки оригінал атестату направлено до пенсійного органу. При цьому, отримати грошовий атестат можливо лише на підставі рішення суду, оскільки він містить конфіденційну інформацію.  Крім того, на думку відповідача судом неправильно встановленого строк затримки розрахунку при звільненні, оскільки 11.05.2019 року є останнім днем служби позивача, а 10.02.2020 року є саме днем проведення розрахунку, відтак ні 11.05.2019 року, ні 10.02.2020 року не мають бути враховані у розрахунку. Також, позивач зазначає, що відповідно до позиції Великої палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги позивач просить відмовити в її задоволенні. Також, позивач вважає, що апеляційну скаргу заявником подано із пропуском строку на апеляційне оскарження.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.12.2019р. №340/2899/19 задоволено повністю позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме: 
- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2009 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11 травня 2019 року;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2009 по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення з військової служби 11 травня 2019 року (а.с.7-9).
Рішення суду відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 28.01.2020р.
На виконання рішення суду, платіжним дорученням від 07.02.2020р. №208, відповідачем 10.02.2020 року зараховано на картковий рахунок позивача грошові кошти в розмірі 64518,81 грн. (а.с.10).
Таким чином, затримка розрахунку при звільненні склала з 11.05.2019р. по 10.02.2020р. – 189 робочих днів.
Доказів сплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2019р. по 10.02.2020р. відповідачем не надано.
          Не погодившись з бездіяльністю відповідача ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
          Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що затримки розрахунку при звільненні позивача зі служби мала місце з вини відповідача та становить 189 днів, відтак на користь позивача має бути стягнутий середній заробіток за вказаний період.
          Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
          Відповідно до  статті 1 КЗпП України  регулюються трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Частиною першою  статті 3 КЗпП України  визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Спеціальним законодавством врегульовано правове становище військовослужбовців, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема:  Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-XII,  постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року № 393,  Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою  наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499.
Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.
Відповідно до  Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002  (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми  Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм  Кодексу законів про працю України  на військовослужбовців стосується, саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати, як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані  Кодексом законів про працю України.
Відповідно до  статті 43 Конституції України  кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Згідно з частиною першою  статті 47 КЗпП України  власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені  статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої  статті 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною другою  статті 116 КЗпП України  визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до  ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість застосування норм статті  116  та  117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 31.10.2019 року по справі № 2340/4192/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5  ст. 242 КАС України.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що приписами  ст. 116 Кодексу Законів про працю України  на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до  статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша  статті 117 КЗпП України  переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга  статті 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5  ст. 242 КАС України.
          Як правильно встановлено судом першої інстанції, в даному випадку день звільнення позивача (11.05.2019 року), належна останньому сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки при звільненні в розмірі 64518,81 грн. виплачена не була. Остаточний розрахунок з позивачем проведено 10.02.2020 року.  Отже, відповідачем допущено порушення строку розрахунку з позивачем при звільненні, що є підставою для виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивача звільнено зі служби у запас 11.05.2019 року,  рішення суду яким позивачу присуджено до виплати суми недоплаченого в повному обсязі грошового забезпечення, набрало законної сили 28.01.2020 року, фактичний розрахунок відбувся 10.02.2020 року, в свою чергу, невідкладно після отримання коштів на виконання рішення суду, а саме: 19.02.2020 року позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
Таким чином, враховуючи розмір належних до виплати позивачу, однак не виплачених при звільненні сум, а також з огляду на те, що позивач діючи сумлінно, невідкладно оскаржив бездіяльність відповідача щодо нездійснення повного розрахунку при звільненні до суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно стягнув  всю суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні належний до сплати позивачеві без зменшення її розміру. 
Доводи відповідача щодо передачі грошового атестату позивача до пенсійного органу не спростовують законного обов`язку військової частини як роботодавця відшкодувати звільненому військовослужбовцю всю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та не можуть відповідно свідчити про відсутність права позивача на отримання середнього заробітку. 
Доводи позивача з приводу того, що апеляційна скарга відповідачем подана із пропуском строку на апеляційне оскарження, у зв`язку з чим, підлягає залишенню без розгляду на підставі ст. 123 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки: ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.02.2021 року було поновлено відповідачу строк на апеляційне оскарження рішення суду на підставі ч. 3 ст. 295 КАС України, у зв`язку з визнанням причин пропуску строку поважними, відтак апеляційна скарга вважається такою, що подана у строк визначений ч. 1 ст. 295 КАС України. 
В свою чергу, приписи ст. 123 КАС України визначають підстави для залишення без розгляду адміністративного позову  у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду із позовом, відтак вказана норма права в будь-якому разі не може бути застосована до апеляційної скарги. 
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
З огляду на зазначене,  суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
          Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд, -
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України – залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 року в адміністративній справі №340/568/20 – залишити без змін.
                    Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай