Постанова
Іменем України
 
06 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 757/47281/16
провадження № 61-18800св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Бабіча Олега Ігоровича на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 січня 2018 року у складі судді Католікяна М. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Свистунової О. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на брифінгу представників депутатської фракції політичної партії «Опозиційний блок» з приводу нападу 04 вересня 2016 року на телеканал «Інтер» відповідач, який є народним депутатом України, поширив недостовірну інформацію про нього, а саме: «По поручению ОСОБА_3 непосредственно руководили вот этими захватчиками-радикалами четвертого сентября ОСОБА_1 86-го года рождения, известный под криминальной кличкой « ОСОБА_1 », и ОСОБА_6 80-го года рождения, криминальная кличка «ОСОБА_6». ОСОБА_1 выезжал в Белую Церковь , где проводил подбор бойцов и предварительный инструктаж до и после террористической атаки на телеканал «Интер». Бойцов привозили в Киевспортклуб, где ОСОБА_1 проводил с ними финансовые расчеты». Поширена відповідачем інформація є неправдивою та такою, що порушує його честь, гідність і ділову репутацію. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив: визнати поширену ОСОБА_2 на телеканалі «Інтер» інформацію, яка його стосується, недостовірною; зобов`язати відповідача спростувати цю інформацію в такий же спосіб, в який вона була поширена, та відшкодувати моральну шкоду в сумі 1 000 000 грн.
 
Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_2 на брифінгу представників депутатської фракції політичної партії «Опозиційний блок» ІНФОРМАЦІЯ_1, стосовно ОСОБА_1 , а саме: «По поручению ОСОБА_3 непосредственно руководил вот этими захватчиками-радикалами четвертого сентября ОСОБА_1 86-го года рождения, известный под криминальной кличкой « ОСОБА_1 ». ОСОБА_1 выезжал в Белую Церковь , где проводил подбор бойцов и предварительный инструктаж до и после террористической атаки на телеканал «Интер». Бойцов привозили в Киевспортклуб, где ОСОБА_1 проводил с ними финансовые расчеты». Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію, поширену на брифінгу представників депутатської фракції політичної партії «Опозиційний блок» ІНФОРМАЦІЯ_1, стосовно ОСОБА_1 у такий же спосіб, у який вона була поширена. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію заподіяної моральної шкоди в сумі 5 000 грн та судові витрати в розмірі 15 551,20 грн, загалом - 20 551,20 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що поширена ОСОБА_2 щодо позивача інформація є недостовірною, а тому відповідач зобов`язаний спростувати її у такий самий спосіб, в який її було поширено. Зменшуючи розмір моральної шкоди до 5 000 грн, суд виходив з характеру протиправних дій відповідача, ступеня моральних страждань позивача, а також засад розумності та справедливості.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 січня 2018 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Поширена відповідачем інформація стосувалася певної фізичної особи - позивача, і ця інформація є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, а тому її поширення порушило його особисті немайнові права, тобто завдало шкоди особистим немайновим благам позивача. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин справи заявником не надано. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У жовтні 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Бабіч О. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 січня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про статус народного депутата України», народні депутати не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у Верховній Раді України та її органах, за винятком відповідальності за образу чи наклеп. Розповсюдження оспорюваної позивачем інформації відбулося саме в будівлі Верховної Ради України. Всупереч вимогам частини шостої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) оскаржувані судові рішення ґрунтуються на припущеннях, оскільки ухвалені без оцінки інформації на наявність в ній ознак наклепу. Право на висловлювання суб`єктивної позиції здійснене відповідачем у межах свободи вираження поглядів, це право гарантоване статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Не є предметом судового захисту думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Відповідач наполягає на правдивості інформації щодо позивача, розповсюдженої ним ІНФОРМАЦІЯ_1. Судами порушено частину третю статті 263 ЦПК України, оскільки не надано правової оцінки тому факту, що у спосіб, яким розповсюджено інформацію, відповідач, будучи народним депутатом, фактично реалізував своє право, передбачене статтею 40 Конституції України. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Кіровського районного суду міста Дніпропетровська.
 
11 листопада 2019 року справа № 757/47281/16 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на брифінгу представників депутатської фракції політичної партії «Опозиційний блок», присвяченому подіям, що сталися 04 вересня 2016 року біля будівлі телеканалу «Інтер» та в самій будівлі, відповідач ОСОБА_2 , який є народним депутатом України, поширив таку інформацію (російською мовою): «По поручению ОСОБА_3 непосредственно руководили вот этими захватчиками-радикалами четвертого сентября ОСОБА_1 86-го года рождения, известный под криминальной кличкой « ОСОБА_1 », и ОСОБА_6 80-го года рождения, криминальная кличка «ОСОБА_6». ОСОБА_1 выезжал в Белую Церковь , где проводил подбор бойцов и предварительный инструктаж до и после террористической атаки на телеканал «Интер». Бойцов привозили в Киевспортклуб, где ОСОБА_1 проводил с ними финансовые расчеты». 
 
Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).
 
Частиною першою статті 201 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація.
 
Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
 
Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Водночас, стаття 68 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
 
Відповідно до статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
 
У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань підлягає реалізації з урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну та таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію.
 
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
 
За змістом статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, їх недоторканність, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності, честі та ділової репутації.
 
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (стаття 277 ЦК України).
 
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. 
 
Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
 
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації і з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
 
Не має характеру оціночних суджень інформація, яка стосується конкретних подій, конкретної особи та подається як установлений факт. 
 
Судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
 
Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, також повинен враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація) та рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998 рік) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).
 
Зокрема, у Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
 
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
 
Тобто публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, в тому числі у різкій формі, до прискіпливої уваги суспільства та підвищеної зацікавленості до його діяльності та/або особистого життя, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодилися на таку увагу.
 
У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
 
Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів.
 
Проте, ухвалюючи рішення у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватися основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості.
 
Згідно з частиною другою статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
 
У частинах першій та другій статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
 
При цьому Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року у справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року у справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)).
 
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Враховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на те, що поширена відповідачем інформація щодо ОСОБА_1 за своїм характером є такою, що принижує його честь і гідність, а також шкодить діловій репутації, так як містить негативні відомості про позивача та не відповідає дійсності. За характером висловлювань і вжитих словосполучень ця інформація є фактичними твердженнями, оскільки містить фактичні дані, зокрема про конкретних осіб, що брали участь у конкретних подіях, їх ідентифікаційні ознаки (імена, дати народження, прізвиська), зазначення дат цих подій, їх хронології тощо. Висловлювання відповідача також містили критику та оцінку дій осіб-фігурантів, які підкреслювали негативні властивості цих осіб та їх дій, за допомогою таких епітетів, як «захватчик-радикал», «криминальная кличка», «террористическая атака» тощо.
 
При цьому, встановивши факт порушення відповідачем немайнового права позивача, яке полягало в поширенні недостовірної інформації, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, розмір якої визначено з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань та вимог розумності і справедливості.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про статус народного депутата України» ОСОБА_2 як народний депутат України не несе жодної відповідальності за будь-які висловлювання, що допускаються ним у стінах Верховної Ради України, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Відповідно до вказаної правової норми народні депутати не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у Верховній Раді України та її органах, за винятком відповідальності за образу чи наклеп.
 
Сутність депутатського індемнітету в Україні полягає у захисті народного депутата України від переслідування за висловлювання і голосування під час виконання ним депутатських обов`язків у парламенті та у забезпеченні його права відстоювати свою позицію під час розгляду будь-яких питань у Верховній Раді України або її органах. Індемнітет покликаний забезпечити незалежність позиції депутата з приводу будь-якого питання, що складає предмет розгляду в парламенті, захист його від тиску. Конституцією України визнане та гарантоване право на депутатський індемнітет, а отже, встановлені додаткові порівняно з особистою недоторканністю людини гарантії недоторканності представника Українського народу. Разом з тим депутатський індемнітет в Україні не має абсолютного характеру, адже частиною другою статті 80 Конституції України передбачено відповідальність народного депутата України за образу чи наклеп. 
 
Положення вищезазначених статей не стосуються публічних виступів народного депутата перед журналістами. Оспорювану позивачем інформацію, яка не була предметом розгляду в парламенті та не стосувалася виконання депутатських обов`язків, було поширено відповідачем як народним депутатом України шляхом виступу на брифінгу у стінах Верховної Ради України, який транслювався у прямому ефірі та фіксувався за допомогою відеокамер та інших засобів з подальшим поширенням через засоби масової інформації (телебачення, мережа Інтернет тощо), тобто інформацію було доведено до відома невизначеного кола осіб. 
 
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бабіча Олега Ігоровича залишити без задоволення.
 
Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 січня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко