УХВАЛА

05 квітня 2021 року 
м. Київ
справа № 520/6978/2020
адміністративне провадження № К/9901/9191/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Н.В. Коваленко,
суддів: Я.О. Берназюка, В.М. Бевзенка,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у нерозгляді звернення (заяви) ОСОБА_1 датованого 08 січня 2020 року на Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум";
- зобов`язати Міністерство оборони України розглянути звернення (заяву) ОСОБА_1 датовану 08 січня 2020 року на Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум";
- зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до  ст. 382 КАС України  подати у 15 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Разом із касаційною скаргою, скаржником подана заява про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року. Поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження скаржник обґрунтовує тим, що повний текст оскаржуваної постанови отримано ним поштою лише 03 березня 2021 року, що підтверджується копією поштового конверту із штрихкодовим ідентифікатором 6106413744282.
Згідно із відтиском поштового штемпелю АТ «Укрпошта» касаційна скарга направлена до суду 14 березня 2021 року.
Відповідно до частини другої статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. 

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження та наявність підстав для його поновлення.

За правилами частини 1 статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі. 

Вирішуючи питання щодо відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.

Справу в суді першої інстанції розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України   адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Згідно з підпунктами 3, 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України  для цілей цього  Кодексу  справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Аналіз наведених норм в контексті правовідносин, що є предметом дослідження, свідчить про те, що в даному випадку оскаржуються судові рішення, постановлені в справі незначної складності.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України  є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, необхідність формування обґрунтованої правової позиції стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Суд також звертає увагу на положення п. 32 Копенгагенської Декларації, схваленої 12-13 квітня 2018 року у Комітеті міністрів Ради Європи, згідно з яким схвалюється суворе та послідовне застосування критеріїв стосовно прийнятності заяви у судовому процесі та в повному обсязі використання можливості оголосити заяву неприйнятною, якщо заявники не постраждали від значної шкоди.
Суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, згідно з якою право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.
За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України  судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ,    які відповідно до цього  Кодексу  розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;  б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.
Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до вимог пункту  1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом  8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2  та частини першої статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України, а також частини першої 1  статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Спірні правовідносини в цій справі виникли з приводу протиправної, на думку скаржника, бездіяльності Міністерства оборони України, що полягає у нерозгляді звернення (заяви) ОСОБА_1 датованого 08 січня 2020 року на Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум.

В якості підстави касаційного оскарження рішення суду першої та апеляційної інстанції ОСОБА_1 вказує на недотримання судами пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Окрім того, скаржник обґрунтовуючи підстави касаційної скарги вказує на те, що касаційна скарга підлягає касаційному розгляду, оскільки стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики згідно підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 208/4522/16-а, в якій сформовано висновок стосовно обставин, які підлягали встановленню судами у справі і доказуванню, які значно віддалені у часі, а також необхідності врахування відсутності вини позивача у неможливості надати повний об`єм необхідних для реалізації його прав документів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказана справа має інший предмет та підстави спору та стосуються відмови Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області у призначенні пенсії на пільгових умовах та зарахування стажу роботи  з зайнятістю на роботах за Списком № 1, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Скаржник зазначає, що на даний час державою не створено орган державної влади та не надано повноважень органам державної влади видавати довідку про обставини поранення для категорії осіб, які отримали поранення та контузію в умовах бойових дій при виконанні військового обов`язку у Демократичній республіці Афганістан (1979-1989 рр).

Таким чином, на думку скаржника, для категорії осіб, які отримали поранення або контузії в умовах бойових дій без порушення законодавства (в ДРА у 1979-1989 рр.) є необхідність сформувати фундаментальну єдину правозастосовчу практику Верховним Судом, згідно якої вважати документом про обставини поранення для військовослужбовців, які отримали поранення або контузії в умовах бойових дій (в ДРА у 1979 - 1989 рр.) документ, в якому зазначено інформацію про відсутність інформації про притягнення військовослужбовця у період проходження ним військової служби до дисциплінарної, адміністративної та кримінальної відповідальності та вважати такий документ таким, що відповідає критеріям пункту 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. N 975.

Скаржник також вказує на те, що справа відповідно до підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України має значний суспільний інтерес та має виняткове значення для нього. Вказана підстава мотивована тим, що Верховним Судом не сформована правозастосовча практика стосовно документа про обставини поранення для військовослужбовців, які отримали поранення або контузії в умовах бойових дій (в ДРА у 1979- 1989 рр.).

Отже, скаржник стверджує, що ця справа має суспільний інтерес з боку осіб з інвалідністю - Афганців, яким встановлена інвалідність з причин поранення та контузії пов`язаного з виконанням військового обов`язку в період отримання поранення 1979-1989 рр., оскільки ніхто з даної категорії осіб не може оформити довідку про обставини поранення з вищевказаних причин. Виняткове значення для справи обґрунтовує тим, що після розгляду Верховним Судом цієї справи буде сформована фундаментальна єдина правозастосовча практика, яка надасть скаржнику змогу оформити документ про обставини поранення та отримати гарантовану державою виплату внаслідок інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, що відповідно до пункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України є виключною підставою для перегляду судового рішення в суді касаційної  інстанції. 

Також в якості підстави касаційної скарги ОСОБА_1 вказує на пункт 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України у взаємозв`язку із частиною другою статті 353 цього Кодексу. Вказану підставу обґрунтовує тим, що судами попередніх інстанцій не було з`ясовано та досліджено питання, чи було прийнято Міністерством оборони України за наслідком розгляду заяви ОСОБА_1 від 08 січня 2020 року рішення про призначення або відмову в призначенні одноразової грошової допомоги.
Оцінивши доводи касаційної скарги та правове значення цієї справи для формування єдиної правозастосовної практики, колегія суддів вважає, що посилання скаржника на положення підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України  є необґрунтованими, оскільки на поточний день ухвалені у цій справі судові рішення не впливають на кінцеве формування судової практики та не змінюють її. А посилання скаржника на існування обставин визначених підпунктом «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 цього ж Кодексу  має загальний характер та притаманне кожній аналогічній справі.
Інші обґрунтовані посилання на існування обставин передбачених пп. «а» - «г» пункту другого частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України у касаційній скарзі відсутні та такі обставини не вбачаються з поданих матеріалів касаційної скарги.
Мотиви суду апеляційної інстанції, якими він керувався під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, узгоджуються із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від  10 квітня 2019 року у справі №822/220/18, від 04 березня 2021 року у справі № 280/4768/18, від 11 березня 2021 року у справі № 319/714/17, від 11 березня 2021 року у справі № 750/4095/17, від 11 березня 2021 року у справі № 741/315/17, від 31 березня 2021 року у справі № 520/7122/19 та інших.
Колегія судів зазначає, що постановою від 10 квітня 2019 року по справі №822/220/18 Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах в частині визнання актів судово-медичного дослідження та витягів з протоколу військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, достатніми та належними доказами, у розумінні п. 11 Порядку № 975, що свідчать про причини та обставини поранення (травми, контузії та захворювання) військовослужбовця та зазначила: 
«..що документами, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, можуть бути лише достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем такого поранення.
Суд звертає увагу, що Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (надалі - Порядок № 975) не визначає, який саме документ (військово-облікові документи, медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, виписка з історії хвороби, тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги, на підтвердження обставин причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).
З огляду на    відсутність у абзаці 6 пункту 11 Порядку № 975 вказівки про якийсь конкретний документ (військово-облікові документи, медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, виписка з історії хвороби, тощо), який свідчить про причини та обставини поранення говорить про те, що в кожному конкретному випадку це можуть бути різні документи, які достовірно свідчать про причини та обставини поранення».
Колегія суддів зауважує, що використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до ч. "с" ст. 7 цієї Рекомендації скарги в суд третьої інстанції повинні подаватися в першу чергу у рамках таких справ, які заслуговують третього судового розгляду, наприклад справи, які будуть розвивати право або які будуть сприяти однаковості тлумаченню закону. Їх коло може бути також обмежене скаргами по тих справах, які стосуються питань права, які мають значення для всього суспільства в цілому. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування того, чому її справа буде сприяти досягненню таких цілей. Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають  Конституції України, відповідно до ст. 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі "Науменко проти України" (заява № 41984/98, п. 52), правова певність (визначеність) передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи; цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи; повноваження судів вищої ланки переглядати рішення повинні використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень; перегляд в порядку нагляду не може розглядатися як прихована апеляція, і сама можливість двох поглядів на один предмет не є підставою для повторного розгляду; відхилення від цього принципу можливе тільки, коли воно спричинене незалежними і непереборними обставинами.
На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовча практика, що складалася з приводу спорів цієї категорії, непоодинока кількість справ з подібними позовними вимогами, відсутність ознак, які роблять цю касаційну скаргу відмінною від інших, дають підстави вважати, що судові рішення, які ухвалені у вказаній справі, як у справі незначної складності, що не підлягають касаційному оскарженню в розумінні  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги те, що передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України  виняткові обставини для перегляду Верховним Судом цієї справи в касаційному порядку скаржником не обґрунтовано у касаційній скарзі, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтями 248, 328, 329, 333, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

У Х В А Л И В:

1. Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року.

2. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

3. Надіслати ОСОБА_1 копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.  

Суддя-доповідач                                                                                           Н.В. Коваленко

Суддя                                                                                                              Я.О. Берназюк 

Суддя                                                                                                              В.М. Бевзенко