ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4457/21 Справа № 175/5631/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:         головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Піменової М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року, -

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2013 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № ML-301/544/2007 в сумі 6285197,49 грн, а також стягнути судовий збір в розмірі 3 441,00 грн.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року задоволено позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № ML-301/544/2007 в розмірі 6285197,49 грн, що складається з залишку заборгованості за кредитом в розмірі 125004,91 швейцарських франків, що за курсом НБУ (8,546600 грн) станом на 01 серпня 2013 року складає 1068366,96 грн, суми відсотків за користування кредитом в розмірі 26569,53 швейцарських франків, що за курсом НБУ (8,546600 грн) станом на 01 серпня 2013 року складає 227079,14 грн, суми заборгованості по пені в розмірі 583828,82 швейцарських франків, що за курсом НБУ (8,546600 грн) станом на 01 серпня 2013 року складає 4989751,38 грн. Вирішено питання судових витрат (том 1 а.с. 96-98).
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2014 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року залишено без змін (том 1 а.с. 146-149).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2014 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2014 року залишено без змін (том 1 а.с. 168, 169).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2014 року скасовано частково в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судових витрат в розмірі по 1 147,00 грн з кожного.
У задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 2 294,00 грн.(том 1 а.с.241-247).
Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2 а.с.100-105). 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, з урахуванням вказівок вказаних в постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2  слід залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та позичальником ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ML-301/544/2007, згідно якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 127000,00 швейцарських франків із розрахунку 20,00 % річних за користування кредитом строком до 10 вересня 2030 року (том 1 а.с. 6-14).
Кредит надано на придбання нерухомого майна – домоволодіння АДРЕСА_1 .
10 вересня 2007 року у забезпечення виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором від 10 вересня 2007 року № ML-301/544/2007 між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № SR-301/322/2007 від 10 вересня 2007 року, відповідно до якого поручитель взяв на себе зобов`язання відповідати перед кредитором по зобов`язаннях ОСОБА_1 за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № ML-301/544/2007 (том 2 а. с. 17, 18).
Також 10 вересня 2007 року у забезпечення виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором від 10 вересня 2007 року № ML-301/544/2007 між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № SR-302/321/2007 від 10 вересня 2007 року, відповідно до якого поручитель взяв на себе зобов`язання відповідати перед кредитором по зобов`язаннях ОСОБА_1 за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № ML-301/544/2007 (том 2 а.с. 15, 16).
Позичальник ОСОБА_1 допустила неналежне виконання своїх зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з чим виникла заборгованість.
З наданого банком розрахунку вбачається, що станом на 01 серпня 2013 року розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № ML-301/544/2007 становить 6285197,49 грн, в тому числі: залишок заборгованості за кредитом в розмірі 125004,91 швейцарських франків, що за курсом НБУ (8,546600 грн) станом на 01 серпня 2013 року складає 1068366,96 грн, сума відсотків за користування кредитом в розмірі 26569,53 швейцарських франків, що за курсом НБУ (8,546600 грн) станом на 01 серпня 2013 року складає 227079,14 грн, сума заборгованості по пені в розмірі 583828,82 швейцарських франків, що за курсом НБУ (8,546600 грн) станом на 01 серпня 2013 року складає 4989751,38 грн.
Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» у відповідності зі статтями 512, 514, 1077 – 1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № ML-301/544/2007, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 (том 1 а.с. 20-36).
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині першій статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
Частина четверта статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачала три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя.
Отже, строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.
Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 210/6117/13-ц (провадження № 61-18403св19).
Враховуючи зазначене, порука – це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) викладено правовий висновок про те, що строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
З договорів поруки вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до остаточного виконання сторонами своїх зобов`язань за кредитним договором (пункт 4.1 договору) не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 ЦК України та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України, згідно яких порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
У кредитному договорі строк виконання основного зобов`язання визначений до 10 вересня 2030 року. З позовними вимогами до позичальника ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося 01 серпня 2013 року.
Рішення суду першої інстанції ухвалено 27 грудня 2013 року та було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції. Матеріали справи містять постанову від 27 січня 2016 року (ВП № 47230960) про закінчення виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 судового збору за цим рішенням (том 1 а.с. 179).
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2018 року поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення та відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою.
Поручитель ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржував.
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено – вирішено і не має переглядатися до безмежності»).
Скасовуючи постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року, Верховний Суд зазначив, що відкривши апеляційне провадження у справі, яка вже була предметом перегляду судами апеляційної та касаційної інстанцій, апеляційний суд не перевірив правильність встановлення обставин справи, що мають значення для вирішення спору з дотриманням принципу юридичної визначеності, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для відмови у позові до поручителів повністю.
Врахувавши вищевказані обставини справи та принцип юридичної визначеності, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції в ухвалі від 07 серпня 2018 року, надав належну оцінку доказам у справі та позовним вимогам, в тому числі і в частині до поручителів, що виключає можливість апеляційного суду повторно переглянути рішення. 
Відповідно до вимог ст. 370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції. 
При цьому колегія суддів враховує, що Верховний Суд в постанові від 03 лютого 2021 року, відповів на доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позивача у вимогах до поручителя, та встановив, що позивач в межах визначених договором звернувся до суду, у зв`язку з чим додаткового перегляду рішення суду не підлягає. Колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду в частині позовних вимог до ОСОБА_2 слід залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: