Номер провадження: 22-ц/813/4954/21 
Номер справи місцевого суду: 947/13428/20
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Гірняк Л.А.,
За участю секретаря судового засідання: Воронової Є.Р .,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2020 року про закриття провадження по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Автостоянка «Електрон», третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом про поновлення строку звернення до суду, пропущеного з поважних підстав; поновлення його на посаді голови правління ОК « автостоянка «Електрон», яку позивач займав до незаконного звільнення наказом №5 від 04.06.2019 року за підписом голови ОК «Автостоянка «Електрон» ОСОБА_2 , обраного рішенням загальних зборів кооперативу 30.05.2019 року; стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.06.2019 року до дня поновлення на роботі, із розрахунку 12500 гривень за місяць та покладення на ОСОБА_2 провину в незаконному звільненні, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду Одеської області від 28.11.2019 року, яке набрало законної сили 28.01.2020 року , та було залишено без змін постановою Верховного суду 05.05.2020 року, визнано незаконним рішення загальних зборів кооперативу, яким обрано на посаду голови кооперативу ОСОБА_2 .
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2020 року закрито провадження по цивільної справі за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу « Автостоянка «Електрон», третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Роз`яснено позивачу що питання законності припинення повноважень а також поновлення на посаді голови правління Обслуговуючого кооперативу «Автостоянка «Електрон відносяться до корпоративних спорів та підлягають розгляду у порядку господарського судочинства.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1  подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2020 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу, Обслуговуючий кооператив «Автостоянка «Електрон», посилаючись на її необґрунтованість, просить суд ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2020 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
В судове засідання, призначене на 22.04.2021 року,  з`явилися позивач ОСОБА_1 , представник Обслуговуючого кооперативу «Автостоянка «Електрон» - Можин О.В. та третя особа – ОСОБА_2 .
Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 17.03.2019 року загальними зборами Обслуговуючого кооперативу « Автостоянка «Електрон» позивача було обрано на посаду голови правління кооперативу строком на три роки з правом переобрання ( витяг з протоколу - а/с 5).
Згідно наказу №002-к від 24.04.2019 року позивач приступив до виконання своїх обов`язків як голови правління ( керівника) (а/с 23).
Наказом №5 від 04.06.2019 року голови кооперативу ОСОБА_2 , згідно рішення протоколу №6 від 30.05.2019 року загальних зборів члені кооперативу, позивача було звільнено з посади голови кооперативу ( а/с 25).
Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.11.2019 року (а/с 39), яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2020 року ( а/с 41 ) та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.05.2020 року (а/с 44) у справі №916/1996/19 задоволено позов ОСОБА_1 до ОК « Автостоянка «Електрон» та визнано недійсним рішення загальних зборів кооперативу, оформлені протоколом № 6 від 30.05.2019 року.
Постановляючи оскаржувану ухвалу про закриття провадження у даній справі, суд першої інстанції посилався на п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, зазначивши при цьому, що даний позов не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки спір у даній справі виник з корпоративних відносин, а тому підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
На підставі ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Юрисдикція цивільних справ визначена ст. 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Перелік підстав для закриття провадження визначений у ст.255 ЦПК України є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Згідно з пунктом 1 частини 1статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Положення даної норми застосовуються судом в тому випадку, коли після відкриття провадження по справі буде встановлено, що справа не належить до юрисдикції суду (непідвідомча суду).
Наслідки закриття провадження у справі передбачено статтею 256 ЦПК України, згідно з частиною 1 якої, у разі закриття провадження у справі з підстав, визначених пунктом 1 частини 1 статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що за вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З поділу системи судів загальної юрисдикції за принципом спеціалізації пов`язане поняття цивільної юрисдикції, яку розуміють як компетенцію суду вирішувати справи в порядку цивільного судочинства.
В свою чергу п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України передбачає, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числу у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані із створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
Тобто, спори щодо корпоративних відносин закон відносить до юрисдикції господарських судів.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 922/80/18 сформував висновок в якому вказано, що за змістом положень ст. 167 ГК України корпоративні відносини – це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
В ст. 94 ГК України вказано, що кооперативи, як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватись у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших законодавчих актів.
Зазначені норми кореспондуються із нормами ст.ст. 83, 85, 86 ЦК України, згідно з положеннями яких юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об» єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві.
Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом.
Непідприєницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками.
Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об» єднання громадян тощо) та установи можуть поряд із своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє їх досягненню.
За змістом положень ст. ст. 2, 6, 9 Закону України «Про кооперацію» кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельним, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.
За правилами ст.ст. 2, 23 Закону України «Про кооперацію», обслуговуючий кооператив це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку.
Таким чином, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією – юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.
З положень ст. 12 Закону України «Про кооперацію» вбачається, що основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління, користування послугами кооперативу, право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб, право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.
За змістом наведених норм, корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами.
Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.
Саме зазначена вище правова позиція викладена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 509/577/18, від 01.10.2019 у справі № 910/7554/18 та від 17.12.2019 № 904/4887/18, на яку послався суд першої інстанції при розгляді питання про закриття провадження у справі.  
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції , що спір у даній справі виник саме з корпоративних відносин, а питання припинення повноважень голови правління Обслуговуючого кооперативу «Автостоянка «Електрон» відноситься до виключної компетенції загальних зборів правління, а тому наказ про звільнення є похідним від зазначених рішень.
В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з вказаною позицією суду першої інстанції та вважає, що вона не має правового підгрунтя, оскільки питання законності припинення повноважень голови правління Обслуговуючого кооперативу «Автостоянка «Електрон» в даному випадку вже вирішене Господарським судом Одеської області, підтверджене Південно-західним апеляційним господарським судом та Верховним судом України і не є предметом позову. На думку апелянта вирішення питання про поновлення на посаді ОСОБА_1 , стягнення середнього розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу не відновиться до корпоративного спору і не може бути віднесене до господарського судочинства.
На вказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що предметом розгляду даної справи є визначення законності припинення повноваження позивача як голови правління кооперативу, поновлення його на посаді та стягнення компенсаційних витрат пов`язаних із незаконністю звільнення.
Таким чином статус керівника виконавчого органу кооперативу відрізняється від статусу інших працівників, що обумовлено специфікою його трудової діяльності, яка полягає у виконанні ним функцій по управлінню кооперативом на підставі рішення загальних зборів та його повноваження у будь який час можуть бути припиненими у спосіб визначений Законом та Статутом кооперативу.
Саме Статут Обслуговуючого кооперативу «Автостоянка «Електрон», затверджений загальними зборами 21.06.2017 року ( а/с 26) у п.7.5 визначає, що голова правління кооперативу обирається загальними зборами з членів кооперативу на строк три роки з правом переобрання. Пунктом 7.2.3 Статуту зазначено, що обрання голови правління належить до виключної компетенції загальних зборів членів кооперативу.
Таким чином протягом трьох років на які обраний голова правління його повноваження можуть бути припиненими внаслідок переобрання загальними зборами.
Згідно наказу №5 від 04.06.2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади голови, на підставі рішення загальних зборів членів кооперативу , оформленого протоколом №6 від 30.05.2019 року.
За змістом зазначеного протоколу загальними зборами 30.05.2019 року скасовано рішення загальних зборів від 17.03.2019 року на яких було виражена недовіра ОСОБА_2 , звільнено його с посади виконуючого обов`язку голови правління та обрано головою правління ОСОБА_1 а також припинено членство у кооперативі ОСОБА_1 на підставі п/п 4 п. 5.7 Статуту за невиконання вимог Статуту, а новим головою правління обрано ОСОБА_2 .
Рішенням господарського суду Одеської області, яке набрало законної сили, було визнано недійсним в цілому рішення загальних зборів, яке оформлено протоколом №6 від 30.05.2019 року.
Враховуючи вище викладене, апеляційний суд, виходячи із змісту позовних вимог позивача та приймаючи до уваги, правову позицію, викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 509/577/18 та враховуючи постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.05.2020 року у справі №916/1996/19, в якій зазначено, що питання припинення повноважень голови правління зазначеного кооперативу відноситься до корпоративних прав, прийшов до правильного висновку про те, що даний спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.
З огляду на вищевикладене апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а оскаржувана ухвала відповідає нормам права, тому підстави для її скасування відсутні.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,–
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2020 року про закриття провадження по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Автостоянка «Електрон», третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 27.04.2021 року.

Головуючий Т.В.Цюра 

Судді:                                                               О.С. Комлева

Л.А.Гірняк