Постанова                                                 
Іменем України
 
02 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 753/20822/14-ц
провадження № 61-12567св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючої - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідачі:ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2020 рокуу складі колегії суддів: Лівінського С. В., Нежури В. А., Сержанюка А. С., 
 
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - 
АТ «Альфа-Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 29 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 2622/0806/88-013 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 100 000,00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою 13,8 процентів річних, з кінцевим строком його повернення до 
27 серпня 2016 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 27 квітня 
2011 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 2622/0806/88-013-Р-1, за умовами якого поручитель зобов'язався перед банком у повному обсязі відповідати за виконання позивачальником обов`язків, що виникли чи можуть виникнути на підставі основного договору.
 
25 травня 2012 року між АТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк») укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.
 
15 червня 2012 року між АТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа-Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.
 
Таким чином, на підставі зазначених вище договорів відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 29 серпня 2006 року 
№ 2622/0806/88-013, унаслідок яких усі права кредитора за кредитним договором перейшли до АТ «Альфа-Банк».
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, станом на 05 листопада 2014 року заборгованість за кредитним договором становить 1 022 000,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 71 529,64 дол. США, що еквівалентно 965 436,41 грн; заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 4 023,87 дол. США, що еквівалентно 54 310,22 грн; пеня - 166,97 дол. США, що еквівалентно 2 253,60 грн, яку 
АТ «Альфа-Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів.
 
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанції
 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 січня 2015 року провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_2 закрито на підставі пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року. 
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 
2015 року позов задоволено. 
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 022 000,23 грн, яка складається з основної заборгованості у розмірі 965 436,41 грн, процентів за користування кредитними коштами у розмірі 54 310,22 грн та пені у розмірі 2 253,60 грн. 
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не виконала зобов'язання за кредитним договором та додатковими угодами до нього у визначені строки, несвоєчасно та не в повному обсязі сплачувала заборгованість по кредиту та проценти за користування ним, внаслідок чого відповідно до наданого позивачем розрахунку, наданого станом на 05 листопада 2014 року заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 71 529,64 дол. США, зі сплати процентів за користування кредитом - 4 023,87 дол. США, зі сплати пені - 166,97 дол. США, що в перерахунку на національну валюту становить, відповідно, 965 436,41 грн, 54 310,22 грн та 2 253,60 грн, а тому вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 022 000,23 грн є обґрунтованою. 
 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про обґрунтованість позовних вимог 
АТ «Альфа-Банк» не урахував, що позивач не надав доказів на підтвердження загальної суми заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на дату укладення АТ «Альфа-банк» договором купівлі-продажу  права вимоги від 15 червня 2012 року. Надана представником позивача виписка по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 15 червня 2012 року по 05 листопада 
2012 року не є допустимим доказом наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором станом на дату укладення договору купівлі-продажу права вимоги від 15 червня 2012 року. Суд першої інстанції не звернув увагу, що розрахунок заборгованості за кредитним станом на 05 листопада 2014 року, суперечить умовам договору від 30 квітня 2009 року про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору. Наведене у сукупності із запереченням ОСОБА_1 , яка стверджувала, що станом на 15 червня 2012 року заборгованість за кредитним договором нею погашена у повному обсязі, навіть існувала переплата у розмірі 4 713,68 дол. США, на підтвердження чого надала оригінали квитанцій по сплату щомісячних платежів за кредитним договором, свідчить про недоведеність АТ «Альфа-Банк» позовних вимог. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи
 
У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
АТ «Альфа-Банк», у якій заявник просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2020 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування зазначеним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме на те, що судами застосовано норми права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 22 липня 2020 року у справі №189/2109/18, від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, та на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази та не розглянув клопотання заявника про витребування доказів (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та витребувано матеріали справи.
 
Касаційна скаргаАТ «Альфа-Банк», у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не урахував, що відповідачка, на час звернення з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором, не визначала підставою для скасування рішення суду першої інстанції відсутність у АТ «Альфа-Банк» права вимоги. Крім того, ОСОБА_1 не оскаржувала договори купівлі-продажу права вимоги, укладені 25 травня 2012 року між АТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк», та надалі 15 червня 2012 року між АТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа-Банк», відповідно, вказані договори є чинними, а тому права та обов`язки, які з нього випливають, підлягають виконанню.
 
У запереченнях на позов, відповідачка посилається на те, що АТ «Альфа-Банк» у розрахунку заборгованості за кредитним договором не урахував сплачений нею на користь ПАТ «Дельта Банк» платіж у розмірі 831,00 дол. США (квитанція 
від 11 червня 2012 року № 15666897). Зважаючи на те, що ПАТ «Дельта Банк» продало АТ «Альфа-Банк» за кредитним договором через 5 днів після дати вказаного вище платежу, зазначені кошти могли бути зараховані на рахунки 
АТ «Дельта Банк» уже після продажу права вимоги, а тому вони могли бути не зараховані у рахунок погашення боргу. АТ «Альфа-Банк» подало клопотання про витребування судом доказів на підтвердження сплати відповідачкою 831,00 дол. США на користь АТ «Дельта Банк», однак зазначене клопотання апеляційний суд не вирішив. За таких не з`ясованих у справі обставин, у суду були відсутні підстави вважати наданий банком розрахунок заборгованості неналежним доказом.
 
У правових висновках Верховного Суду, викладених у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 22 липня 2020 року у справі 
№ 189/2109/18, визначено, що згідно із загальними вимогами процесуального законодавства визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки усіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосується, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків). У випадку незгоди з поданим стороною доказом повністю чи частково, до процесуального обов'язку суду віднесено зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. Натомість, у справі, яка переглядається, апеляційний суд не з`ясував обставини, що мають істотне значення для вирішення справи та не надав належної оцінки наявним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення спору. Поза увагою апеляційного суду залишилися і та істотна обставина, що ОСОБА_1 спростовувала наявність у неї простроченої заборгованості, а не заборгованості перед банком у цілому, а тому фактично суд апеляційної інстанції оскаржуваним рішенням фактично надав позичальникові можливість не виконувати взяті на себе зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі.
 
У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , у якому вона просила залишити касаційну скаргу АТ «Альфа-Банк» без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Зазначила, що апеляційний суд, оцінивши у сукупності наявні у матеріалах справи докази, правомірно встановив, що станом на 15 червня 
2012 року (на момент набуття АТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитним договором), у позичальника існувала переплата у розмірі 4 713,68 дол. США (з урахуванням якої станом на день виконання банком розрахунку заборгованості - 05 листопада 2014 року, у позичальника була відсутня прострочена заборгованість за кредитним договором), тобто встановив обставину відсутності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором перед банком станом на дату пред'явлення позову до суду, а тому дійшов обґрунтованого висновку про не доведеність АТ «Альфа-Банк»належними і допустимими доказами обставин наявності у позичальника простроченої заборгованості у розмірі, визначеному у розрахунку заборгованості, яка б надавала позивачеві право вимагати дострокового погашення кредиту у повному обсязі. Наведене підтверджує, що апеляційний суд не мав процесуального обов`язку враховувати при вирішенні справи висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18, 
від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі що переглядається, не є подібними. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 29 серпня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є ВАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір 
№ 2622/0806/88-013, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 100 000,00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою 13,8 процентів річних, з кінцевим строком його повернення до 27 серпня 2016 року.
 
27 квітня 2011 року між АТ «Сведбанк», як правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору від 29 серпня 2006 року № 2622/0806/88-013 (далі - договір про внесення змін та доповнень № 3), сторони визначили, що на дату укладення цього договору:
-          розмір строкової заборгованості, що відображена на позичковому рахунку позичальника № НОМЕР_1 , становить 63 380,95 дол. США; 
-          розмір простроченої заборгованості за кредитом становить 9 346,92 дол. США; 
-          розмір простроченої заборгованості за процентами становить 5 843,86 дол. США; 
-          розмір строкової заборгованості за процентами становить 400,14 дол. США; 
 
У пунктах 2, 3 договору про внесення змін та доповнень № 3, сторони домовилися шляхом зазначеного договору збільшити суму заборгованості на позичковому рахунку позичальника № НОМЕР_1 на суму залишків, нарахованих на дату укладення цього договору, зокрема простроченої заборгованості за кредитом, простроченої заборгованості за процентами, тобто до 78 571,73 дол. США.
 
Також сторони домовилися збільшити строк користування кредитом - 
до 27 серпня 2026 року та проценти за користування кредитом:
-          до 13,8 процентів річних за період від дати укладення цього договору 
до 27 квітня 2011 року;
-          до 7,00 процентів річних за період користування кредитом з 28 квітня 
2011 року по 09 березня 2012 року;
-          до 10,00 процентів річних за період користування кредитом з 10 березня 2012 року по 09 березня 2013 року;
-          до 16,18 процентів річних за період користування кредитом з 10 березня 2013 року по 27 серпня 2026 року (пункт 4 договору про внесення змін та доповнень № 3).
-           
У пункті 5 договору про внесення змін та доповнень № 3, сторони досягли згоди про визначення фіксованих (ануїтетних) платежів на погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема: 
-          з 10 червня 2011 року - у розмірі 697,55 грн у чітко встановлений цим договором термін до 10 числа кожного місяця;
-          з 10 квітня 2012 року - у розмірі 830,22 дол. США у чітко встановлений цим договором термін до 10 числа кожного місяця;
-          з 10 квітня 2013 року - у розмірі 1121,16 дол. США у чітко встановлений цим договором термін до 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. 
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 27 квітня 
2011 року між АТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки 
№ 2622/0806/88-013-Р-1, за умовами якого поручитель зобов'язався перед банком у повному обсязі відповідати за виконання позивачальником обов`язків, що виникли чи можуть виникнути на підставі основного договору.
 
25 травня 2012 року між АТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.
 
15 червня 2012 року між АТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа-Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.
 
Згідно із зазначеними вище угодами (договорами) відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 29 серпня 2006 року № 2622/0806/88-013, відповідно до яких усі права кредитора за кредитним договором перейшли до АТ «Альфа-Банк», яке сплатило купівельну ціну за права вимоги. 
 
11 листопада 2014 року АТ «Альфа-Банк» направило ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення кредиту від 10 листопада 2014 року вих. № 101922-102 б/б, якою вимагало від позичальника у строк протягом 30 календарних днів з моменту надіслання цієї вимоги, достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штрафні санкції, що станом на 05 листопада 2014 року, складає 1 022 000,23 грн. 
 
З наданого АТ «Альфа-Банк»розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 05 листопада 2014 року убачається, що розмір заборгованості  за кредитним договором становить 75 720,40дол. США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 05 листопада 2014 року 1 022 000,23 грн, з яких: заборгованістьза тілом кредиту - 71 529,64 дол. США, що еквівалентно 
965 436,41 грн; заборгованість за процентами - 4 023,87 дол. США, що еквівалентно 54 310,22 грн, пеня - 166,97 дол. США, що становить 2 253,60 грн. 
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування 
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга АТ «Альфа-Банк» підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
 
Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення провернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частин позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).
 
Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.
 
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
 
Надаючи оцінку наданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ як окремо, так і надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою, так і за їх змістом.
 
На підтвердження укладення кредитного договору, видачі позичальнику кредитних коштів, здійснення відповідачкою часткового погашення заборгованості за кредитним договором, а також переходу до позивача права вимоги за зазначеним зобов`язанням, АТ «Альфа-Банк» надало до суду письмові документи, зокрема: заяву-анкету Кривуценко А. А. на отримання кредиту, копію кредитного договору від 29 серпня 2006 року №2622/0806/88-013 з додатком 
№ 1 до нього; копію договору про внесення змін і доповнень № 1 від 30 квітня 2009 року до кредитного договору від 29 серпня 2006 року №2622/0806/88-013; копію договору про внесення змін і доповнень № 2 від 30 квітня 2009 року до кредитного договору від 29 серпня 2006 року №2622/0806/88-013; копію договору про внесення змін і доповнень № 3 від 27 квітня 2011 року до кредитного договору від 29 серпня 2006 року № 2622/0806/88-013; копію договору про внесення змін і доповнень № 4 від 08 липня 2011 року до кредитного договору 
від 29 серпня 2006 року №2622/0806/88-013; копію виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року та договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, а також витяг з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року з прихованням даних щодо загальної купівельної ціни права вимоги, вартості кредитного портфелю; виписку по особовим рахункам ОСОБА_1 за період з 15 червня 2012 року 
по 05 листопада 2014 року 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк», апеляційний суд виходив з того, що позивач не надало доказів на підтвердження існування у 
  ОСОБА_1 станом на 15 червня 2012 року (дата укладення договору купівлі-продажу права вимоги, за кредитним договором від 29 серпня 2006 року 
№2622/0806/88-013) простроченої заборгованості за кредитним договором, що позбавляє суд можливості встановити обґрунтованість заявлених позивачем вимог про дострокове стягнення у повному обсязі заборгованості за кредитним договором, тоді як з наданого позичальником контррозрахунку та оригіналів квитанцій про сплату коштів на виконання кредитного договору, убачається, що станом на 15 червня 2012 року переплата за кредитним договором становила 4 713,68 дол. США.
 
Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що встановлення обставин щодо розміру простроченої заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором станом на дату набуття АТ «Альфа-Банк» прав вимоги за таким кредитним договором має вирішальне значення для з'ясування обставин, чи набув позивач на дату направлення позичальнику вимоги від 10 листопада 2014 року вих. № 101922-102 б/б про дострокове повернення кредиту, права вимагати достроковогоповернення кредиту, сплати нарахованихпроцентів за користування кредитом та штрафних санкцій.  
 
Разом з тим, вирішуючи спір, апеляційний суд не звернув увагу та не вирішив клопотання представника АТ «Альфа-Банк»від 25 червня 2020 року про витребування у ПАТ «Дельта Банк» виписки по кредитному договору від 29 серпня 2006 року №2622/0806/88-013 за період до 15 червня 2012 року для з`ясування обставин наявності у  ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором на вказану дату, у тому числі, чи був зарахований ПАТ «Дельта Банк» здійснений ОСОБА_1 платіж на погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 831 дол. США, згідно з квитанцією від 11 червня 2012 року № 15666897. Необхідність витребування зазначеного доказу АТ «Альфа-Банк» обґрунтовувало тим, сума кредитного боргу, яка була отримана АТ «Альфа-Банк» від попереднього кредитора і визначена ним, була вихідною для зарахування наступних платежів за кредитним договором здійснених позичальником після 15 червня 2012 року, а тому позивач позбавлений можливості здійснити перерахунок заборгованості.
 
У постановах від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 22 липня 
2020 року у справі № 189/2109/18, Верховний Суд дійшов висновку, що загальними вимогами процесуального законодавства визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки усіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосується, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують), а також те, що у випадку незгоди з поданим стороною доказом повністю чи частково, до процесуального обов`язку суду віднесено зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок, а тому колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги заявника про те, що апеляційний суд дійшов передчасного висновку про невиконання АТ «Альфа-Банк» покладеного на позивача обов`язку доведення перед судом обґрунтованості заявлених вимог.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За змістом підпункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Ураховуючи, що Верховний Суд позбавлений можливості усунути неповноту з`ясування фактичних обставин справи під час перегляду апеляційним судом законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, постанова Київського апеляційного суду від 16 липня 2020 рокупідлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З огляду на висновок касаційного суду щодо результатів вирішення касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору по суті.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк»задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            О. В. Ступак
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков 
                                                                                              С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко