ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України

01 квітня 2021 року
м. Харків

справа № 630/395/19
провадження № 22-ц/818/358/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря – Огар І.В.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гуменна Л.П.,
представники – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 12 червня 2020 року в складі судді Зінченка О.В.,

у с т а н о в и в :

14 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гуменна Л.П., про встановлення факту проживання однієї сім`єю та поділ спільного майна подружжя.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що вона з 11 грудня 2009 року по 20 вересня 2012 року та з 07 серпня 2014 року по 23 лютого 2017 року з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу, 10 лютого 2016 року відповідачем на підставі договорів купівлі – продажу посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. за реєстровим № 209, було придбано житловий будинок, земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 .

У договорах зазначено, що відповідач купує вказані об`єкти нерухомості за особисті грошові кошти, про що надана заява дружини ОСОБА_1 . Вказана заява була написана нею під впливом обману з боку відповідача, який пообіцяв, що у разі написання заяви, він усе майно подарує дітям.  Позивач вказує, що заява стосувалась виключно земельної ділянки 0,1000 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) та не стосувалася земельної ділянки у розмірі 0,2870 га (для ведення особистого селянського господарства), тому приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гуменна Л.П. помилково послалася у договорі купівлі-продажу спірної земельної ділянки у розмірі 0,2870 га (для ведення особистого селянського господарства) на заяву ОСОБА_1 від 03 лютого 2016 року. Звертає увагу на те, що вищезазначені об`єкти нерухомості куплені за спільні кошти подружжя, що підтверджується випискою з банківського рахунку. Крім того, у період з 03 листопада 2013 року по 06 серпня 2014 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в цей період ними був придбаний автомобіль ОРЕL VIVARO, державний номер: НОМЕР_1 , який був спільною сумісною власністю, використовувався на потреби сім`ї. Спірний автомобіль був проданий відповідачем після розірвання шлюбу з позивачем, остання згоди на відчуження не давала, неодноразова перереєстрація перешкоджає його поділу.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд: 

- встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період із 03 листопада 2013 року по 06 серпня 2014 року; 

- визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 361, а саме визнати недійсним друге речення пункту 7, де вказано, що «Покупець, ОСОБА_2 купує житловий будинок з надвірними будівлями за особисті кошти, про що надана заява його дружини, ОСОБА_1 , справжність підпису якої на заяві посвідчено 03 лютого 2016 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В., за реєстровим № 209»; 

- визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 10 лютого 2016 року земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 365, а саме визнати недійсним друге речення пункту 9, де вказано, що «Покупець, ОСОБА_2 , купує земельну ділянку за особисті грошові кошти, про що надана заява його дружини, ОСОБА_1 , справжність підпису якої на заяві засвідчено 03 лютого 2016 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В., за реєстровим № 209»; 

- визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 10 лютого 2016 року земельної ділянки, загальною площею 0,2870 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 369, а саме визнати недійсним друге речення пункту 10, де вказано, що «Покупець, ОСОБА_2 , купує земельну ділянку за особисті грошові кошти, про що надана заява його дружини, ОСОБА_1 , справжність підпису якої на заяві посвідчено 03 лютого 2016 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В., за реєстровим № 209»; 

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини земельної ділянки, площею 0,287 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 ; 

- стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у розмірі 83 500,00 грн за 1/2 частку автотранспортного засобу: ОРЕL VIVARO, державний номер: НОМЕР_1 ; 

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 усі документально підтвердженні судові витрати у розмірі 4 535,27 грн.

30 вересня 2019 року ОСОБА_4 – представник ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Відзив з урахуванням уточнень,  мотивовано тим, що  спірне майно є особистою власністю ОСОБА_2 , яке придбано за його особисті кошти та відповідно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Станом на час розгляду даної справи житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 знесений, що підтверджується довідкою КП «Люботинське міське бюро технічної інвентаризації» від 07 серпня 2018 року та листом виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 31 серпня 2018 року № 03-36/4355. Позивач не є стороною договорів купівлі-продажу від 10 лютого 2016 року, що були укладені між відповідачем та ОСОБА_6 , колишнім власником нерухомого майна, який не залучений до розгляду даної справи. Позовні вимоги позивача в цій частині зводяться до незгоди з викладеними в договорах купівлі-продажу нерухомого майна від 10 лютого 2016 року фактичними обставами придбання відповідачем такого нерухомого майна та є необґрунтованим, що відповідно не є підставою для визнання окремих положень таких договорів недійсними. На час укладення договору купівлі – продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2870 га, кадастровий номер 6311200000:24:010:0020, придбання такої земельної ділянки не розглядалося подружжям як окремий об`єкт нерухомого майна. Фактично зазначена вище земельна ділянка разом із земельною ділянкою площею 0,1000 Га, кадастровий номер 6311200000:24:010:0004 утворюють одну земельну ділянку, на якій був розташований житловий будинок, і саме на таке придбання позивач надавала свою згоду відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 лютого 2016 року. Вимоги про визнання права власності не узгоджуються з положеннями статті 70 Сімейного кодексу України (далі – СК України), згідно з якими при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Знищення відповідачем житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 не підтверджені належними та допустимими доказами. Зазначає що, транспортний засіб марки OPEL VIVARO, д.н. НОМЕР_1 , був придбаний відповідачем за свої особисті кошти протягом 2013-2014 років та був реалізований відповідачем 14 березня 2014 року, про що сама позивач зазначає в позовній заяві. Грошові кошти, отримані відповідачем від реалізації зазначеного транспортного засобу, були використані ним виключно в інтересах сім`ї, про що ОСОБА_1 було достовірно відомо та у останньої не виникало питання щодо обставин реалізації та використання грошових коштів на протязі більш ніж п`яти років.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 12 червня 2020 року позов  ОСОБА_1  задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період із 03 листопада 2013 року по 06 серпня 2014 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4 231,60 грн.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  у період з  03 листопада 2013 року по 06 серпня 2014 року проживали однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, що сторонами визнано в суді першої інстанції.
Відмовляючи  в задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним договорів купівлі-продажу від 10 лютого 2016 року, суд першої інстанції виходив із того, що написання заяви позивачем про придбання її чоловіком майна за його особисті кошти було добровільним, факт складання заяви позивачем не заперечується, а також, що перед посвідченням справжності підпису та підписанням заяви зміст статей 202, 355, 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 60, 61, 63, 65 СК України ОСОБА_1 було роз`яснено нотаріусом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації вартості автомобіля, суд першої інстанції вказав, що під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу придбано спірний транспортний засіб, який за змістом статті 74 СК України вважається їх спільною власністю, однак кошти отримані відповідачем від відчуження транспортного засобу були використані на потреби сім`ї, що не заперечувалось позивачем, тому вартість спірного авто не може враховуватися при поділі майна подружжя.
03 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що  заяву від 03 лютого 2016 року про придбання її чоловіком житлового будинку та земельних ділянок за власні кошти вона склала, будучи введеною в оману з боку відповідача,  написала у нотаріуса заяву лише  щодо однієї земельної ділянки, а саме  земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка не стосується земельної ділянки за договором купівлі – продажу від 10 лютого 2016 року загальною площею 0,2870 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

10 грудня 2020 року  ОСОБА_4  – представник  ОСОБА_2   подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. 

Відзив мотивовано тим, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 03 листопада 2013 року по 06 серпня 2014 року не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Матеріали справи свідчать, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 11 грудня 2009 року по 20 вересня 2012 року та з 07 серпня 2014 року по 23 лютого 2017 року.

Факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 03 листопада 2013 року по 06 серпня 2014 року визнаний відповідачем в судовому засіданні.
10 лютого 2016 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. за реєстровим № 361. 

В пункті 7 вищезазначеного договору вказано, що  відповідач купує будинок з надвірними будівлями  за особисті грошові кошти, про що надана заява його дружини, ОСОБА_1 , справжність підпису якої на заяві засвідчено 03 лютого 2016 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В., за реєстровим № 209.

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,10000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд посвідченого 10 лютого 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. за реєстровим № 365, у пункті 10 вказано, що  відповідач купує будинок з надвірними будівлями  за особисті грошові кошти, про що надана заява його дружини, ОСОБА_1 , справжність підпису якої на заяві посвідчено 03 лютого 2016 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В., за реєстровим № 209.

За договором купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,2870 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, посвідченого 10 лютого 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. зареєстрованим за № 369, в пункті 10 зазначено, що  відповідач купує будинок з надвірними будівлями  за особисті грошові кошти, про що надана заява його дружини, ОСОБА_1 , справжність підпису якої на заяві посвідчено 03 лютого 2016 року, приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В., за реєстровим № 209.
Заявою від 03 лютого 2016 року № 209 ОСОБА_1 повідомила, що житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що знаходиться за вищевказаною адресою, її чоловік ОСОБА_2 придбає в період зареєстрованого шлюбу з нею, але за свої особисті кошти. В зв`язку з чим придбаний вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка будуть особистою власністю чоловіка позивача. Справжність підпису на вказаній заяві посвідчена приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В.

Під час спільного проживання однією сім`єю відповідачем будо придбано автомобіль OPEL VIVARО, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який було зареєстровано на його ім`я. 
Відповідно до довідки Регіонального сервісного центру МВС України в Харківській обалсті від 16 грудня 2019 року № 31/20-4908 вказаний транспортний засіб 14 березня 2014 року було перестровано на іншого власника.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).
Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У відповідності до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнано судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Отже, за вимогою вказаної вище норми статті 229 ЦК України, необхідно встановити, чи дійсно мала помилка щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін цього договору.
Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 20 названої вище постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою омани є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Частиною першою статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За вимогами статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Встановивши, що заява, посвідчена 03 лютого 2016 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В. за реєстровим № 209, написана ОСОБА_1 добровільно та відповідає її внутрішній волі при повному розумінні значення своїх дій та правових наслідків, та не оскаржена позивачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу від 10 лютого 2016 року.
Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки, кошти за які придбані спірні об`єкти нерухомості були особистою власністю ОСОБА_2 , що і було підтверджено ОСОБА_1 під час складання заяви від 03 лютого 2016 року, вимоги позивача про визнання за нею права власності на 2/3 частини земельної ділянки, площею 0,287 га, та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1 га, є безпідставними.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Що стосується вимог ОСОБА_1 щодо стягнення компенсації вартості автомобіля, то слід зазначити таке.

За змістом статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19), у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач не заперечувала, що на час відчуження автомобіля сторони проживали однією сім`єю, мали спільне господарство та спільний бюджет.

Отже, під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу придбано спірний транспортний засіб, який за змістом статті 74 СК України вважається їх спільною власністю, однак кошти отримані відповідачем від відчуження транспортного засобу були використані на потреби сім`ї, що не заперечувалось позивачем, тому вартість спірного авто не може враховуватися при поділі.
Виходячи з викладеного, суд першої інстанції також дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за 1/2 частку автотранспортного засобу.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що заява від 03 лютого 2016 року складена ОСОБА_1 під впливом обману з боку відповідача, є необґрунтованим, так як матеріали справи не містять належних та допустимих доказів введення її відповідачем в оману та спростовуються матеріалами справи, якими доведено, що ОСОБА_1 написала заяву добровільно, а перед написанням нотаріусом їй було роз`яснено зміст статей 202, 355, 369 ЦК України, статей 60, 61, 63, 65 СК України . 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 12 червня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 квітня 2021 року.

Головуючий –                                                                           А.В. Котелевець 

Судді – І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський