Справа № 445/806/17                                        Головуючий у 1 інстанції: Пилип"як П.В. 
Провадження № 22-ц/811/234/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,
секретар: Савчук Г.В.,

за участі в судовому засіданні представниці позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Золочівського районного суду Львівської області в складі судді Пилип`яка П.В. від 21 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -
       в с т а н о в и л а : 
рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 75 464,00 грн., що становить 1/2 вартості автомобіля Opel Combo, 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , №двигуна НОМЕР_2 , №кузова НОМЕР_3 .
В решті позовних вимог відмовлено.
Повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету 3635,80 грн. зайво сплаченого судового збору, згідно квитанції №171 від 15.06.2017.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 210,90 грн. судових витрат по сплаті судового збору.
Вказане рішення оскаржив ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення у повному обсязі та у задоволенні позову відмовити повністю за недоведеністю. 
Вважає рішення, в частині задоволених вимог, прийнято із порушенням норм процесуального права, не відповідає нормам матеріального права, внаслідок якого підлягає скасуванню. Вказує, що судом не було враховано, що рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 14.08.2015 року, по справі 3445/1185/15, було встановлено, що сторони по справі з 2008 р. припинили шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не цікавляться один одним. Сім`я їх розпалась, шлюб їх існує лише формально. Відтак обставини щодо припинення шлюбних відносин між сторонами, не ведення ними спільного господарства починаючи з 2008 року і до 14.08.2015 року, зазначені в рішенні суду від 15.08.2015р. є встановленими, за своїм характером є преюдиційними, тому не підлягають повторному доказуванню. Визнаючи спірний автомобіль спільним майном і стягуючи з відповідача половину його вартості, яка, на думку суду, становить 75464 грн., судом не було враховано, що автомобіль був придбаний відповідачем 30.06.2012 року за ціною 20400 грн. (довідка рахунок №339864). Тобто автомобіль придбано через чотири роки після того, як зі слів позивача висловлених нею у позовній заяві і підтверджені судовим рішенням, сторони припинили шлюбні відносини, не вели спільного господарства та не цікавились один одним. За таких обставин у суду не було правових підстав посилаючись на приписи ст. 60 СК України робити висновок про спільність майна подружжя, оскільки, як зазначено у Постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 року по справі №6-1327цс15 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Вважає, що у суду не було підстав для визнання спірного автомобіля спільним майном, і стягнення із відповідача 1/2 частину його вартості, оскільки автомобіль було придбано після припинення шлюбних відносин, не ведення спільного господарства та за особисті кошти відповідача, що у свою чергу, у відповідності до ч.6 ст. 57 СК України, дозволяє стверджувати, що таке майно є особистою власністю. Також, зазначає, що постановляючи рішення про стягнення 1/2 частини вартості спірного автомобіля у розмірі 75464 грн. (повна вартість автомобіля 150928 грн.) суд не врахував, що заявлена вартість є необґрунтованою. Так, як зазначалось вище, спірний автомобіль було придбано відповідачем 30.06.2012 року, а згідно довідки-рахунку №339864 вартість автомобіля становила 20400 грн. Вважає посилання місцевого суду на заключення експерта, який визначив вартість автомобіля на рівні 150928 грн., не можуть бути взяті до уваги, оскільки при визначенні його вартості проведення огляду автомобіля експертом зроблено не було. Відтак цей доказ, який у відповідності до вимог ст. 101 ЦПК України для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, не є належним, допустимим, достовірним, а у своїй сукупності достатнім доказом, який дозволяє визначити вартість спірного майна. 
В судове засідання окрім представниці позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , учасники справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці позивачки – в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, заяви про зменшення позовних вимог, апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, а також інших письмових та усних заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. ст. 4,5, 12, 13, 81, 141 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 82, 183, 364, 370 ЦК України, ст.ст. 22, 28 КпШС України, ст.ст. 60, 61, 63, 67, 68, 69, 71, ч.1 ст. 70, СК України, та задовольняючи частково позов, виходив з того, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 09.02.1985 уклали шлюб, який зареєстрували у Червоненській сільській раді Золочівського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , виданим 09.02.1985. Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 14.08.2015 шлюб між сторонами розірвано. 08 лютого 1986 року відповідач ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_4 житловий будинок, побудований у 1947 році, глино-валькований, покритий шифером, що складається з двох кімнат і кухні жилою площею 36 кв.м. і господарської будівлі, розташований у с. Княже Золочівського району Львівської області, що підтверджується договором, посвідченим виконавчим комітетом Червоненської сільської ради народних депутатів Золочівського району Львівської області 08.02.1986 р. Згідно погосподарських книг, починаючи з 1986 року спірний будинок належав категорії колгоспного двору, головою якого був відповідач ОСОБА_3 . Згідно витягу з рішення виконкому Золочівської районної ради народних депутатів Львівської області за №109 від 20.04.1989 за ОСОБА_3 оформлено право власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 . Відповідно до листа КП ЛОР «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» №125 від 10.08.2016, житловий будинок АДРЕСА_1 27.04.1989 зареєстрований на правах власності за ОСОБА_3 Виконавчим комітетом Княжівської сільської ради 28.03.2012, на підставі рішення виконкому Золочівської районної ради народних депутатів Львівської області за №109 від 20.04.1989, відповідачу ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно рішення виконавчого Княжівської сільської ради Золочівського району Львівської області від 26.11.2010 №31 ОСОБА_3 надано дозвіл на добудову до житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_2 . 21.12.2015 відповідачем зареєстровано у Департаменті державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області декларацію про готовність до експлуатації індивідуального житлового будинку після реконструкції та гаражу після будівництва, з якої вбачається, що у травні 2009 року розпочато, а у жовтні 2009 року завершено будівництво житлового будинку та гаража по АДРЕСА_2 , загальна площа будівлі 100,8 кв.м., житлова площа 37,9 кв.м., площа господарських будівель і споруд 44,1 кв.м. Суд зазначив, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.04.2017, прийнятим за результатами перегляду рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29.11.2016 про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку у АДРЕСА_2 встановлено «…сторони по справі є колишнім подружжям. Прожили у шлюбі 30 років та за цей період набули майно, яке відповідно до статтей 60, 69, 70 СК України є спільно нажитим майном, а відтак презюмується, що як позивачка так і відповідач мають право на 1/2 частину спільно нажитого рухомого та нерухомого майна. У суду не було потреби визнавати за позивачкою ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_2 в його ідеальній частці, оскільки таке право за позивачкою ОСОБА_1 визнано Законом і вона вправі користуватися, володіти та розпоряджатися цим майном». Таким чином, суд встановив, що спірний житловий будинок у АДРЕСА_2 було придбано відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачкою. Реконструкція вказаного будинку та будівництво гаража також здійснено за час перебування сторін у шлюбі. На підставі рішення виконкому Княжівської сільської ради народних депутатів від 12.02.1997 №10, ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,5283 га, в т.ч. 0,1259 га під будівлями, що розташована на території с. Княже Княжівської сільської ради, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд та ведення особистого підсобного господарства, що підтвержується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ №006414. Згідно листа Територіального сервісного центру №4643 від 02.07.2016 №31/13-4643-911, 03.07.2012 за відповідачем ОСОБА_3 був зареєстрований автомобіль Opel Combo, р.н. НОМЕР_1 . Також суд зазначив, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28.03.2017, якою залишено без змін рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29.11.2016 про визнання недійсним договору купівлі продажу автомобіля Opel Combo, р.н. НОМЕР_1 , укладеного 16.05.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , встановлено що «…спірний автомобіль було придбано під час шлюбу, то в силу наведених вище норм закону вважається, що він є спільною сумісною власністю подружжя, а тому для укладення відповідачем ОСОБА_3 оспорюваного договору купівлі продажу автомобіля необхідна була письмова згода його дружини ОСОБА_1 ». Зважаючи на викладене, суд встановив, що земельну ділянку площею 0,5283 га, що розташована на території с. Княже Княжівської сільської ради, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд та ведення особистого підсобного господарства та автомобіль Opel Combo, р.н. НОМЕР_1 , відповідач набув також за час перебування у шлюбі з позивачкою. Згідно висновку експерта №6790 судової автотоварознавчої експертизи, складеного 13 березня 2018 року, середня ринкова ціна автомобіля Opel Combo, р.н. НОМЕР_1 , станом на час завершення виконання експертизи становить 150 928 грн. Враховуючи, що житловий будинок відповідач придбав 08.02.1986, земельну ділянку набув у власність 12.02.1997, реконструкцію будинку здійснив у 2009 році, а автомобіль придбав 03.07.2012, до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, так і Сімейного кодексу України. Таким чином, враховуючи також обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.04.2017, суд прийшов до висновку, що житловий будинок у АДРЕСА_2 , земельна ділянка площею 0,5283 га, що розташована на території с. Княже Княжівської сільської ради, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд та ведення особистого підсобного господарства та автомобіль Opel Combo, р.н. НОМЕР_1 , належать позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Вирішуючи позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1259 га розташованої за тією ж адресою та призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, суд виходив з того, що таке право за ОСОБА_1 визнано Законом, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовив. При цьому суд звернув увагу, що позивачка вправі звернутися до суду із позовом про визначення та виділ у натурі частки у праві спільної сумісної власності або про реальний поділ майна. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 вартості автомобіля суд виходив з того, що автомобіль Opel Combo, р.н. НОМЕР_1 , належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що встановлено також ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28.03.2017. Враховуючи, що автомобіль в розумінні ст.183 ЦК України є неподільною річчю, позивач належний йому на праві спільної сумісної власності автомобіль не використовує, автомобілем користується виключно відповідач, матеріальну компенсацію позивачу за користування автомобілем не сплачує, виходячи із презумції, що частки чоловіка та дружини у праві спільної сумісної власності є рівними, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги у цій частині є підставними та підлягають задоволенню. Також суд вважав, що судовий збір у розмір 3635,80 грн. надміру сплачений позивачем, слід повернути позивачу, а в решті судові витрати слід розподілити між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції в цілому обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.        
26.05.2017 ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , у якому з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила:
- визнати за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа якої складає 0,1259 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку;
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 75 464 грн., що становить 1/2 вартості автомобіля Opel Combo 2007 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , №двигуна НОМЕР_2 , №кузова НОМЕР_3 в розмірі згідно ринкової вартості, встановленої автотоварознавчою експертизою. 
В обґрунтування позову вказала, що з відповідачем уклала шлюб 09.02.1985. У шлюбі в них народилося троє дітей, які на даний час є повнолітніми. Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 14.08.2019 шлюб з відповідачем розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами було набуто майно, зокрема житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться у АДРЕСА_2 , земельну ділянку за тією ж адресою площею 0,1259 га, яка призначена для обслуговування даного житлового будинку та автомобіль Opel Combo, р.н. НОМЕР_1 . Вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.
Із статей Сімейного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини вбачається таке.
Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;
4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";
5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.  Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.  Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.  Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.  Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.  Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.  Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
За ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).  Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також, відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.  Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.  Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.  Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Крім цього, відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.  При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.  Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.  Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.  Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Стаття 69 СК України вказує, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.  Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.  Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Окрім цього у статті 70 Кодексу, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.  При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.  За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Окрім наведеного ст. 71 СК України регулює способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та відповідно до такої, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.  Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.  Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.  Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.  Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.  Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Також згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.  Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК ( 2947-14 ) може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.  При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).  Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.  Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.
П.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Як вбачається з матеріалів справи вбачається та правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, – ОСОБА_1 та ОСОБА_3 09.02.1985 уклали шлюб, який зареєстрували у Червоненській сільській раді Золочівського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , виданим 09.02.1985.
Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 14.08.2015 шлюб між сторонами розірвано.
Із листа Територіального сервісного центру №4643 від 02.07.2016 №31/13-4643-911 вбачається, що 03.07.2012 за відповідачем ОСОБА_3 був зареєстрований автомобіль Opel Combo, р.н. НОМЕР_1 .
Дійсно рішенням Золочівського районного суду від 14 серпня 2015 року у справі №445/1188/15-ц за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_3  про розірвання шлюбувстановлено, що сторони по справі з 2008 р. припинили шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не цікавляться один одним. Сім`я їх розпалась, шлюб їх існує лише формально. 
Однак, встановлені у вказаному вище рішенні обставини не слід брати до уваги як преюдиційні, оскільки такі є помилковими, зважаючи по-перше на те, що судом не встановлено періоду, з якого та по який час були припинені подружні стосунки, а крім цього п`ятьма судовими рішеннями у інших справах встановлено протилежне.
Так, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.04.2017, прийнятим за результатами перегляду рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29.11.2016 про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку у АДРЕСА_2 встановлено «…сторони по справі є колишнім подружжям. Прожили у шлюбі 30 років та за цей період набули майно, яке відповідно до статтей 60, 69, 70 СК України є спільно нажитим майном, а відтак презюмується, що як позивачка так і відповідач мають право на Ѕ частину спільно нажитого рухомого та нерухомого майна.».
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28.03.2017, якою залишено без змін рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29.11.2016 про визнання недійсним договору купівлі продажу автомобіля Opel Combo, р.н. НОМЕР_1 , укладеного 16.05.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , встановлено що «…спірний автомобіль було придбано під час шлюбу, то в силу наведених вище норм закону вважається, що він є спільною сумісною власністю подружжя, а тому для укладення відповідачем ОСОБА_3 оспорюваного договору купівлі продажу автомобіля необхідна була письмова згода його дружини ОСОБА_1 ».
Крім цього, з постанови Золочівського районного суду Львівської області від 14 травня 2014 року у справі №445/1102/14-п вбачається, що ОСОБА_3 , 13.05.2014 року, близько 08 год. 00 хв., за місцем свого проживання в с. Княже Золочівського району Львівської області, вчинив насильство в сім?ї, а саме: пристав до своєї дружини ОСОБА_1 , ображав її нецензурними словами, погрожував фізичною розправою.
З постанови Золочівського районного суду Львівської області від 24 липня 2014 року у справі №445/1677/14-п вбачається, що ОСОБА_3 , повторно протягом року, 18.07.2014 року, близько 20 год. 00 хв., за місцем свого проживання в с. Княже Золочівського району Львівської області, вчинив насильство в сім?ї, а саме: безпричинно пристав до своєї дружини ОСОБА_1 та дочки ОСОБА_6 , ображав їх нецензурними словами, виганяв з будинку та погрожував фізичною розправою.
З постанови Золочівського районного суду Львівської області від 21 серпня 2014 року у справі №445/1841/14-п вбачається, що ОСОБА_3 , 09.08.2014 року, близько 08 год. 30 хв. за місцем свого проживання в с. Княже Золочівського району Львівської області, повторно протягом року вчинив насильство в сім`ї, що проявилося в тому, що ображав свою дружину ОСОБА_1 нецензурними словами, виганяв з дому.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Зважаючи на вказане, судовими рішеннями встановлено, що сторони проживали у шлюбі, принаймні до серпня 2014 року як сім`я. Автомобіль придбаний у період перебування у шлюбі сторін та є спільною сумісною власністю.
Тому, судом першої інстанції вірно встановлено, що автомобіль Opel Combo, р.н. НОМЕР_1 , відповідач набув за час перебування у шлюбі з позивачкою та такий належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що встановлено також ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28.03.2017, про що йшлося.
Доводи ж відповідача про те, що стягуючи з нього 75464 грн. половини вартості автомобіля, судом не було враховано, що автомобіль був придбаний відповідачем 03.06.2012 року за ціною 20400 грн. колегія суддів вважає безпідставними, зважаючи на те, що у матеріалах справи наявний висновок експерта №6790 судової автотоварознавчої експертизи, складеного 13 березня 2018 року, згідно якого середня ринкова ціна автомобіля Opel Combo, р.н. НОМЕР_1 , станом на час завершення виконання експертизи становить 150928 грн. та те, що вартість автомобіля може змінюватися у певні періоди часу та первинна вартість автомобіля (тобто вартість на час набуття) значення не має, як немає значення і ціна, за яку автомобіль був придбаний, оскільки така від його реальної вартості може істотно відрізнятися.
Враховуючи вказане, судом першої інстанції вірно встановлено, що автомобіль в розумінні ст.183 ЦК України є неподільною річчю; позивачка належний їй на праві спільної сумісної власності автомобіль не використовує; автомобілем користується виключно відповідач; матеріальну компенсацію позивачу за користування автомобілем не сплачує і тому, виходячи із презумпції, що частки чоловіка та дружини у праві спільної сумісної власності є рівними, суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги у цій частині є підставними та підлягають задоволенню.
Що стосується вирішення вимог позову щодо спірного будинку та земельної ділянки, то у цій частині висновки суду першої інстанції по суті не оспорені, тому судом апеляційної інстанції підстав для скасування рішення і у цій частині – немає.
Зважаючи на вказане, доводи скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому доводи апеляційної скарги вцілому слід визнати необґрунтованими, а саму скаргу слід залишити без задоволення
Рішення ж суду, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
       Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

       Повний текст постанови складено 22 червня 2021 року.        

           Головуючий :                                                                                              Я.А. Левик

        Судді:                  Р.В. Савуляк 

               М.М. Шандра