ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       05 квітня 2021 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 718/922/20
Провадження № 22-ц/822/199/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М. 
суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.         
секретар – Собчук І.Ю.
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
апеляційна скарга ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_6 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2020 року, головуючий у І-й інстанції – Мізюк В.М., 

ВСТАНОВИВ:
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання частково недійсним договору дарування нерухомого майна.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 листопада 2008 року між відповідачами було укладено договір дарування житлового будинку, у відповідності до умов якого ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме, житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На момент підписання спірного договору йому не було відомо ні про його укладання, ні про іншу важливу обставину, яка самим безпосереднім чином впливає на його права та інших осіб щодо зазначеного у спірному договорі майна. 
Зазначав, що станом на 15 квітня 1991 року спірне будинковолодіння відносилося до колгоспного двору і всі члени двору були власниками його майна.
У вересні 2019 року позивачу стало відомо, що його сестра ОСОБА_4 звернулася до Кіцманського районного суду Чернівецької області з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку. В даному позові він зазначений як третя особа на стороні позивача.
Із змісту вказаної позовної заяви йому стало відомо, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2008 року було задоволено позов його матері ОСОБА_2 до Шишковецької сільської ради про визнання права власності на самочинне будівництво. Його не було залучено до участі у вказаній справі, проте дане рішення впливає на його права та інтереси. 
Вказував на те, що станом на 15 квітня 1991 року будинковолодіння, яке є предметом позову, відносилося до колгоспного двору, і у відповідності до законодавства, яке діяло на той час, та судової практики, всі члени колгоспного двору були власниками його майна. Враховуючи відсутність на той час законодавчих вимог до окремо визначеної форми фіксування права власності на майно колгоспного двору, він став співвласником спірного майна в силу закону і не повинен якимось чином фіксувати даний факт в державних органах.
Відповідно до погосподарської книги № 4 за 1991-1995 роки особовий рахунок № НОМЕР_1 будинковолодіння, що розташоване по АДРЕСА_2 (назва вулиці та номер будинку на 15 квітня 1991 року не присвоювалися, в погосподарській книзі не вказано), відносилося до колгоспного двору. Станом на 15 квітня 1991 року в ньому проживали, були зареєстровані та були членами колгоспного двору позивач, його мати ОСОБА_2 , батько ОСОБА_7 ,   сестра  ОСОБА_8 та сестра ОСОБА_9 .
На даний час, згідно з погосподарської книги за 2016-2019 роки № 10, об`єкт погосподарського обліку № 469, даному будинковолодінню присвоєна адреса - АДРЕСА_2 . Батько ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Отже, отримавши, кожний за окремої підстави, у одноособову власність спірне майно, відповідачі фактично позбавили права власності на майно колгоспного двору всіх його членів, в тому числі і позивача.
Про існування вказаного судового рішення та оспорюваного договору йому стало відомо влітку 2019 року з розмови із сестрою ОСОБА_4 .
Просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 25 листопада 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори Кіцманського нотаріального округу Беженар А.М. за реєстровим номером 1-3795 та зареєстрований Кіцманським районним бюро технічної інветаризації 28 листопада 2008 року за реєстровим номером 1357818 в частині дарування 4/5 часток житлового будинку.
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 25 листопада 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори Кіцманського нотаріального округу Беженар А.М. за реєстровим номером 1-3795 та зареєстрований Кіцманським районним бюро технічної інветаризації 28 листопада 2008 року за реєстровим номером 1357818 в частині дарування 4/5 часток житлового будинку.
На зазначене рішення суду представник відповідача ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. 
Посилається на те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та не доведені обставини, що мають значення для справи. 
Аргументує апеляційну скаргу тим, що належність дарувальниці спірного житлового будинку підтверджується рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2008 року. В інвентарній справі, яка досліджувалась судом, зазначений рік побудови житлового будинку – 2008. Станом на 2008 рік спірний будинок був збільшений у площі порівняно з 1991 роком. Тому він не може відноситись до колгоспного двору. 
На апеляційну скаргу відзив не надходив.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, з огляду на наступне.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Посилання відповідача на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 вересня 2008 року не може бути правовою підставою для відмови у задоволенні позову.
Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів апеляційного суду.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2008 року задоволено позов ОСОБА_2 до Шишковецької сільської ради, Кіцманського районного бюро технічної інвентаризації про визнання права власності на самочинне будівництво. Визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно зведені будівлі житлового будинку літ. А, літньої кухні літ. В, сараю літ. Г, гаража літ. Б, криницю та огорожу у будинковолодіння АДРЕСА_2 загальною вартістю 456 088 грн, та зобов`язано Кіцманське районне бюро технічної інвентаризації зареєструвати за нею це право.
Також встановлено, що 25 листопада 2008 року ОСОБА_2 подарувала житловий будинок за вищевказаною адресою ОСОБА_3 ..
З довідки, яка видана виконкомом Шишковецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області № 170 від 26 лютого 2019 року, вбачається, що згідно з погосподарської книги № 4 за 1991-1995 роки особовий рахунок № НОМЕР_1 , будинковолодіння, що розташоване по АДРЕСА_2 та номер будинку станом на 15 квітня 1991 року не присвоювався (в погосподарській книзі не вказано), відносилося до колгоспного двору. Станом на 15 квітня 1991 року в ньому проживали, зареєстровані та були членами будинковолодіння, яке відносилося до колгоспного двору громадяни: ОСОБА_2 – ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 – ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 – ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 – ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_9 – ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Згідно з погосподарської книги за 2016-2019 роки № 10 господарського обліку № 469, будинковолодінню присвоєна адреса АДРЕСА_2 .
Відповідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.
Згідно з «Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. 
Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався «Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів» (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.
Згідно з пунктом 9 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69, окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.
Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. 
Відповідно до статей 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору
Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);
б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.
Посилаючись на те, що відповідачі позбавили його права власності на майно колгоспного двору, позивач ОСОБА_1 не зазначає з посиланням на докази, що майно колгоспного двору збереглося після припинення його існування, що він якимось чином його утримував та цікавився кому воно належить.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За вимогами частини 2 статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності.
         Позивач ОСОБА_1  просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку, право власності на який відповідачка ОСОБА_2 набула на підставі чинного рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2008 року, а потім безоплатно передала його у власність ОСОБА_3 , який 31 січня 2019 року зареєстрував це право у відповідному реєстрі речових прав. 
Згідно з технічним паспортом, який виготовлений у 2008 році, житловий будинок АДРЕСА_2 був побудований у 2008 році.
Відповідно до частин 1, 3 статті 12, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, предметом оскаржуваного договору дарування є житловий будинок, на який як самочинно збудоване майно, було визнано право власності за рішенням суду у 2008 році, яке позивачем не оскаржувалось, а тому безпідставними є доводи позовної заяви та висновки суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок є майном колишнього колгоспного двору.
Згідно з частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
За вимогами статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Враховуючи вищезазначені норми цивільного законодавства, оскільки договір дарування від 25 листопада 2008 року посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, позивач не є стороною спірного договору, не довів належними та допустимими доказами наявність існування порушення з боку відповідачів його права власності на спірне нерухоме майно, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання спірного договору дарування частково недійсним. 
Виходячи з викладеного, внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено помилкове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.
        За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2020 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог. У разі відмови в позові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Отже, позивач має відшкодувати понесені відповідачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору.
За подачу апеляційної скарги апелянтом сплачено судовий збір у розмірі 7 407, 78 грн, які слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .. 

       Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_6 , задовольнити.
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2020 року скасувати.
У задоволенні позову  ОСОБА_1  про визнання частково недійсним договору дарування від 25 листопада 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 7 407 гривень 78 копійок у рахунок відшкодування судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 09 квітня 2021 року.

Головуючий                                                І.М. Литвинюк         

Судді:                                                         Н.К. Височанська

                                                               І.Н. Лисак