Постанова
Іменем України
 
19 травня 2021 року
м. Київ                                    
 
справа № 522/9536/18
провадження № 61-20409св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк Олег Борисович, ОСОБА_3 , публічне акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , на постанову Одеського апеляційного суду 
від 03 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І., Черевка П. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
Зміст позовних вимог
 
У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи:  ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус ОМНО) Калінюк О. Б., ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «УБІБ»), про визнання недійсним договору про розірвання іпотечного договору та застосування наслідків його недійсності.
 
Свої позовні вимоги банк обґрунтовував тим, що 14 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого він є на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11215546000, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 123 000,00 доларів США, що еквівалентно 621 150,00 грн, строком до 14 вересня 2017 року зі сплатою 12,90 % річних (зі щомісячним переглядом розміру відсоткової ставки).
 
Повернення кредиту забезпечено іпотечним договором від 14 вересня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (вартість предмета іпотеки за домовленістю сторін становить 830 159,00 грн).
 
21 березня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з умовами якого останньому відступлено майнові права за договором про надання споживчого кредиту від 14 вересня 2007 року № 1121554600.
 
25 березня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 уклали договір про розірвання іпотечного договору від 14 вересня 2007 року.
 
На підставі договору про розірвання іпотечного договору від 25 березня 
2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно припинено:
 
- заборону відчуження предмета іпотеки;
 
- іпотеку предмета іпотеки.
 
Рішеннями виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 
(далі - ФГВФО) від 02 березня 2015 року № 51 та від 08 квітня 2015 року № 71 у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію з 03 березня 
2015 року до 02 вересня 2015 року.
 
Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 02 жовтня 2015 року № 181 у ПАТ «Дельта Банк» розпочато процедуру ліквідації банку.
 
При здійсненні перевірки ФГВФО виявлено факт укладення вищевказаних договорів: від 25 березня 2014 року купівлі-продажу прав вимоги за споживчим кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 1121554600 та від 25 березня 2014 року про розірвання іпотечного договору від 14 вересня 2007 року. 
 
Уклавши договір про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року, банк:
 
- без отримання реальних грошових надходжень відмовився від власних майнових вимог до іпотекодавця за іпотечним договором;
 
- до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання припинення обтяження предмету іпотеки, що стало однією з причин неплатоспроможності банку, а виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами частково неможливим;
 
- передав окремому кредитору майно (майнові права) банку, через що ним отримано переваги, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку,
 
що свідчить про нікчемність цього договору, оскільки станом на день його укладення розмір заборгованості за договором про надання споживчого кредиту становив 134 445,57 доларів США, що еквівалентно 1 395 034,12 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 106 597,17 доларів США, що еквівалентно 1 106 073,56 грн, заборгованість за відсотками - 27 848,40 доларів США, що еквівалентно 288 960,57 грн.
 
Відповідно до протоколу від 25 вересня 2015 року № 71 засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями договір про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року віднесено до категорії нікчемних у розумінні пунктів 1-3 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про що 03 листопада 2015 року ОСОБА_1 було направлене повідомлення про нікчемність правочинів. 
 
Додатково банк зазначав, що він звертався до господарського суду з позовом до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 березня 2014 року, який постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 квітня 2017 року у справі 
№ 910/22947/16, залишеною без змін ухвалою Вищого господарського суду України від 27 липня 2017 року, задоволено. У справі № 910/22947/16 господарський суд встановив, що ПАТ «Дельта Банк» доведено факт відчуження майна (права вимоги) за ціною, яка на 20 % і більше відрізняється від вартості такого майна, що є підставою для визнання такого договору недійсним. 
 
Крім того, предмет іпотеки неодноразово відчужувався, останнім власником квартири є ОСОБА_3 , який у свою чергу передав її в іпотеку ПАТ «УБІБ» на підставі іпотечного договору від 30 листопада 2017 року.
 
Ураховуючи наведене, банк просив:
 
- визнати недійсним договір про розірвання іпотечного договору від 25 березня 
2014 року;
 
- застосувати наслідки недійсності договору про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року шляхом визнання ПАТ «Дельта Банк» стороною - іпотекодержателем за іпотечним договором від 14 вересня 2007 року;
 
- скасувати з моменту припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення:
 
1)     запису від 14 вересня 2007 року № 5662244 (перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 5099686) про накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 ;
 
2)      запису від 03 грудня 2008 року № 8255585 (перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 51009369) про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_2 , 
 
згідно з іпотечним договором від 14 вересня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Калінюком О. Б. за реєстровим номером 2792.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 23 листопада 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання договору про розірвання іпотечного договору недійсним. Суд відхилив аргументи позовної заяви про те, що банк не отримав реальних грошових надходжень перед укладенням цього договору у зв`язку з тим, що 25 березня 2014 року ОСОБА_2 сплатив ПАТ «Дельта Банк» грошові кошти в сумі 58 000,00 доларів США в рахунок погашення кредиту. Позивач не мав повноважень на віднесення договору про розірвання іпотечного договору до категорії нікчемних, видання протоколу від 25 вересня 2015 року 
№ 71 та повідомлення про нікчемність від 03 листопада 2015 року, оскільки право на перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом 1 року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, може бути реалізовано Уповноваженою особою виключно протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації, тобто з 03 березня 2015 року до 02 квітня 2015 року, про що зазначено в частині другій статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
від 25 квітня 2018 року у справі № 761/11870/15-ц). 
 
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що банк пропустив позовну давність, про застосування наслідків спливу якої заявила відповідачка, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено. 
 
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 23 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк». 
 
Визнано недійсним укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 договір про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Калінюком О. Б. за реєстровим номером 93. 
 
Застосовано до відносин сторін наслідки недійсності договору про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року шляхом визнання АТ «Дельта Банк» стороною (іпотекодержателем) за іпотечним договором, посвідченим 
14 вересня 2007 року приватним нотаріусом ОМНО Калінюком О. Б. за реєстровим номером 2792. 
 
Скасовано з моменту припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення:
 
            - запису від 14 вересня 2007 року № 5662244 (перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 5099686) про накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 згідно з іпотечним договором від 14 вересня 2007 року, посвідченим 14 вересня 2007 року приватним нотаріусом ОМНО Калінюком О. Б. за реєстровим номером 2792;
 
            - запису від 03 грудня 2008 року № 8255585 (перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 5100369) про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1 згідно з іпотечним договором від 14 вересня 2007 року, посвідченим 14 вересня 2007 року приватним нотаріусом ОМНО Калінюком О. Б. за реєстровим номером 2792. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що договір про розірвання іпотечного договору за наявності заборгованості за кредитом передбачає відмову банку від своїх майнових вимог з метою погашення існуючої заборгованості, що свідчить про його нікчемність. Суд апеляційної інстанції вважав помилковим висновок районного суду про пропуск позивачем позовної давності, оскільки протокол засідання комісії з перевірки правочинів № 71 складено 25 вересня 2015 року, повідомлення про нікчемність правочинів направлені 03 листопада 2015 року, позов поданий 31 травня 2018 року, тобто, у межах позовної давності.
 
Аргументи учасників справи
 
У листопаді 2019 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Представник ОСОБА_1 зазначає, що на момент укладення договору про розірвання іпотечного договору, а саме 25 березня 2014 року, діяла інша редакція статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ніж на момент проведення ФГВФО перевіркиправочинів (інших договорів) за кредитними операціями. 
 
Суд першої інстанції правильно врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 761/11870/15-ц 
від 25 квітня 2018 року. 
 
Суд апеляційної інстанції вказав, що за умовами договору про розірвання іпотечного договору банк фактично відмовився від власних майнових вимог у контексті положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що свідчить про нікчемність такого правочину, проте даний критерій нікчемності правочинів не був передбачений Законом на момент укладення договору. 
 
25 березня 2014 року за домовленістю з банком ОСОБА_2 сплатив ПАТ «Дельта Банк» грошові кошти в сумі 58 000,00 доларів США (оціночна вартість квартири) в якості погашення кредиту згідно з кредитним договором 
від 14 вересня 2007 року № 11215546000. 
 
Таким чином, договір про розірвання іпотечного договору від 25 березня 
2014 року сторонами укладався з реальними грошовими надходженнями від ОСОБА_2 на користь банку. 
 
Крім того, реалізація предмета іпотеки, що стала можлива завдяки розірванню іпотечного договору та зняття обтяжень, надала змогу частково погасити заборгованість ОСОБА_2 в розмірі ринкової оціночної вартості іпотечного майна, у зв`язку із чим розірвання іпотечного договору не свідчило про залишення кредитних зобов`язань без забезпечення, а було своєрідним зверненням стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу за домовленістю сторін. 
 
Застосування апеляційним судом неправильної редакції статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» призвело і до неправильних висновків щодо дотримання ПАТ «Дельта Банк» позовної давності.
 
У січні 2020 року ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» надало відзив на касаційну скаргу, в якому просить скасувати оскаржену постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Відзив мотивований тим, що апеляційний суд у порушення статті 58 Конституції України застосував зворотню дію в часі статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції, яка на момент вчинення оспорюваного правочину ще не була прийнята Верховною Радою України.
 
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, зупинено виконання постанови Кропивницького апеляційного суду від 27 серпня 2019 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку.
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у задоволенні клопотання 
ОСОБА_1 , поданому представником ОСОБА_4 , про участь у судовому засіданні відмовлено; справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
від 24 лютого 2021 року справу № 522/9536/18 передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
УхвалоюОб`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року справу № 522/9536/18повернуто колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що 14 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та
ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту
№ 11215546000, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 123 000,00 доларів СШАщо еквівалентно 621 150,00 грн, строком до 
14 вересня 2017 року зі сплатою 12,90 % річних (зі щомісячним переглядом розміру відсоткової ставки).
 
Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 14 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Калінюком О. М. за реєстровим № 2792, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
 
За договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня
2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу 
Шевченко Д. Г., за реєстровим номером № 2949, 2950, права вимоги АТ «УкрСиббанк» за кредитним договором ОСОБА_2 відступлено на користь АТ «Дельта Банк». 
 
25 березня 2014 року між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про розірвання іпотечного договору, посвідченого 14 вересня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О. Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 2792.
 
У договорі про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року № 2792 сторони домовились:
 
- достроково розірвати договір іпотеки з 25 березня 2014 року (пункт 1);
 
- одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору про розірвання припиняється іпотека та заборона відчуження предмету іпотеки, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_3 (пункт 2).
 
25 березня 2014 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги за вказаним кредитним зобов`язанням.
 
У матеріалах справи міститься квитанція від 25 березня 2014 року № 24396683, згідно з якою ОСОБА_2 сплатив ПАТ «Дельта Банк» 58 000,00 доларів США, що станом на момент зарахування коштів еквівалентно 601 819,60 грн, для погашення кредиту за кредитним договором від 14 вересня 2007 року
№ 11215546000.
 
З 03 березня 2015 року до 04 жовтня 2015 року в АТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію. З 05 жовтня 2015 року розпочалася ліквідаційна процедура банку.
 
03 листопада 2015 року Уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадиров В. В. направив ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватному нотаріусу ОМНО Калінюку О. Б. та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» повідомлення про нікчемність правочинів, зокрема: договору купівлі-продажу прав вимоги 
від 25 березня 2014 року та договору про розірвання іпотечного договору 
від 25 березня 2014 року.
 
Рішенням господарського суду міста Києва від 20 лютого 2017 року у справі № 910/22497/16 позовні вимоги АТ «Дельта Банк» до «ФК «Довіра та гарантія» про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 березня 2014 року недійсним залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 квітня 2017 року рішення господарського суду міста Києва від 20 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 березня 
2014 року, укладений між АТ «Дельта Банк» та «ФК «Довіра та гарантія». Постанова Київського апеляційного господарського суду від 12 квітня 2017 року залишена без змін постановою Вищого господарського суду України
від 27 липня 2017 року.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Звертаючись до суду з даним позовом, банк вказував, що розірвання іпотечного договору призвело до порушень законодавства, банк взяв на себе зобов`язання щодо припинення іпотеки і обтяження нерухомого майна, що стало однією з причин неплатоспроможності банку, а виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами частково стало неможливим, а також відмовився від власних майнових вимог до іпотекодавця за іпотечним договором, чим було порушено статтю 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що договір про розірвання іпотечного договору за наявності заборгованості за кредитом передбачає відмову банку від своїх майнових вимог з метою погашення існуючої заборгованості, що свідчить про його нікчемність.
 
Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.
 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження 
№ 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
 
Відповідно до частин другої, третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на момент укладення 
25 березня 2014 року договору про розірвання іпотечного договору) протягом 
30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій; 
2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов; 3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; 4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 5) договори (правочини) з пов`язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку; 6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком. Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов`язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі від 25 квітня 2018 року у справі 
№ 761/11870/15-ц (провадження № 61-7190св18) зазначено: «В обґрунтування нікчемності договору про розірвання договору іпотеки від 25 лютого 2014 року позивач посилався на пункт 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно якої правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Разом з тим, на час укладення договору про розірвання договору іпотеки від 25 лютого 2014 року Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» діяв в іншій редакції, відповідно до статті 38 якого договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов`язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується. Частина друга вказаної статті мала наступну редакцію: «Протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій; 2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов; 
3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; 4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 5) договори (правочини) з пов`язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку; 6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком». Таким чином, редакція статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», чинна на час укладення договору про розірвання договору іпотеки, не передбачала можливості визнання уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію такого договору нікчемним у зв`язку із відмовою банку від власних майнових вимог, як це передбачено статтею у редакції закону, на яку посилається позивач при зверненні з даним позовом».
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, не врахував, що редакція частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на момент укладення - 25 березня 2014 року договору про розірвання іпотечного договору не передбачала такої підстави нікчемності правочину як відмова банку від своїх майнових вимог. Тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що договір про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , є нікчемним у зв`язку з відмовою банку від своїх майнових прав.
 
Натомість суд першої інстанції, відмовляючи в позові, правильно виходив з того, що редакція статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», чинна на час укладення договору про розірвання договору іпотеки, не передбачала можливості визнання уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію такого договору нікчемним. Водночас суд першої інстанції необґрунтовано послався як на додаткову підставу для відмови у задоволенні позову на пропуск позивачем позовної давності.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зазначено: «Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону».
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
 
За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила 3 524,00 грн судового збору. Ці судові витрати, з врахуванням вимог статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з АТ «Дельта Банк» на її користь.
 
Керуючись статтями 400 та 412, 413 (в редакції, чинній станом на 07 лютого
2020 року), 141, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року скасувати.
 
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 23 листопада 2018 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
 
Стягнути з Акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3 524,00 грн.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                  В. І. Крат

Судді:                                                                           Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук