ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13642/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Смолій І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                               - Єгорової Н.М.,
суддів                                                            - Костюк Л.О., Федотова І.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянки Республіки Південний ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом громадянки Республіки Південний ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи – Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА :
У червні 2020 року громадянка Республіки Південний ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи – Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12 травня 2020 року № 133-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання  біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, громадянка Республіки Південний ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення адміністративного позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповною мірою з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права і здійснив порушення процесуальних норм. Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не дослідив всю необхідну інформацію на підтвердження реальної наявності підстав для побоювання за життя і здоров`я у разі її повернення до країни походження.
У відзиві на апеляційну скаргу Державної міграційної служби України просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що рішення суду першої інстанції є правомірним і обґрунтованим, а підстави для його скасування відсутні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Унгом ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження – м. Вад-Медані, Судан; громадянка Південного Судану; за національністю – баландо; за віросповіданням – християнство (католицизм); незаміжня.
Позивач  20 травня 2019 року звернулася до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною звернення за захистом є побоювання за своє життя через громадянську війну на території Південного Судану.
Зі свідчень позивача вбачається, що вона з 2008 року по 2011 рік здобувала вищу медичну освіту в Російській Федерації.  27 серпня 2013 року позивач покинула вказану країну та змінила навчальний заклад на Луганський державний медичний університет. У зв`язку з військовими діями на Сході України в 2014 році, позивач вирішила змінити навчальний заклад на Дніпропетровську медичну академію Міністерства охорони здоров`я України (2014 – 2016 роки), де здобула вищу освіту освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст» за спеціальністю «Лікувальна справа». У період навчання перебувала на території України на підставі посвідок на тимчасове проживання, водночас термін дії посвідки на тимчасове проживання в Україні закінчився ще в 2016 році.
Рішенням Державної міграційної служби України від 12 травня 2020 року № 133-20 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2019KV0107 на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону відсутні.
Повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 20 травня 2020 року № 149 позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вважаючи протиправним рішення Державної міграційної служби України від 12 травня 2020 року № 133-20 позивач звернулась з вказаним позовом до суду.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останньої із посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для неї стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1ст. 1 Закону № 3671-VI.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Порядок та умови прийняття рішення за заявою про надання статусу біженця встановлено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі – Закон № 3671-VI).
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Згідно ч. 1 ст. 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Частиною 11 вказаної статті передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно ч.ч. 5, 7, 13 ст. 10 Закону 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.
Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи.        
Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.
Відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець – особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту, – особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.
При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Враховуючи викладене, незважаючи на обов`язок заявника надати докази існування визначених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI обставин, відповідачу при прийнятті оскаржуваного рішення належить перевірити дійсне існування таких обставин, за яких існують реальні побоювання щодо загрози життю чи здоров`ю позивача у країні громадянської належності з релігійних, політичних, расових чи інших, визначених Законом № 3671-VI мотивів.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач просить визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з громадянською війною на території Південного Судану.
Дослідивши інформацію по країні походження позивача відповідачем було встановлено, що з 2013 року у Південному Судані тривала громадянська війна, а у 2016 році відбувались бойові дії у м. Вау, де проживала родина позивача. Однак, в Південному Судані п`ятирічна громадянська війна закінчилася підписанням мирової угоди у серпні 2018 року, яка стабілізувала ситуацію у 2019 році. У цьому ж році розпочалися судові розслідування злочинів, пов`язаних з конфліктом, а місцеве населення почало отримувати ефективну міжнародну допомогу.
Крім того, необхідно звернути увагу на те, що позивач прибула на територію України у 2013 році легально та за час перебування в країні на законних підставах за захистом не зверталася.
З матеріалів справи вбачається, з країни походження позивач виїхала з метою навчання, та не планувала звертатися за захистом навіть після початку громадянської війни в Південному Судані у 2013 році та у 2016 році в м. Вау.
Натомість, позивач звернулася до територіального органу міграційної служби лише у 2019 році задля легалізації в Україні та можливості працевлаштування (протокол співбесіди від 05 червня 2019 року), враховуючи, що термін дії посвідки на тимчасове проживання в Україні закінчився ще у 2016 році.
З огляду на вказані обставини наявні підстави для висновку, що зволікання зі зверненням за захистом свідчить про незацікавленість особи в питанні отримання міжнародної форми захисту, а наведені позивачем підстави для надання їй статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Отже, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального органу ДМС вказує на бажання легалізації в Україні та відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 820/1502/17, від 28 квітня 2020 року у справі № 420/3757/19 та від 05 лютого 2021 року у справі № 420/4830/19.
З матеріалів особової справи позивача вбачається, що вона не зазначила конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу її життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.
На основі всебічного дослідження матеріалів особової справи позивача можна зазначити, що заявник не обґрунтувала наявність достовірних та переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останньої із посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для неї стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1ст. 1 Закону № 3671-VI для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242 – 244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу громадянки Республіки Південний ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                         Н.М. Єгорова 

Судді                                                                                               Л.О. Костюк

                                                                                                        І.В. Федотов