Справа № 348/760/18 
Провадження № 22-ц/4808/248/21 
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:                Бойчука І.В., Девляшевського В.А.
секретаря                Мельник О.В.
з участю                 представника ОСОБА_1 адвоката Зеленіна С.С.
                       представника ОСОБА_2 адвоката Шургот О.В.,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 09 листопада 2020 року, ухвалене в складі судді  Грещука Р. П. у м. Надвірні, 
ВСТАНОВИВ:        
       У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся  з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
       Позовні вимоги з врахуванням збільшених позовних вимог мотивовані тим, що сторони з 08 липня  1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням  Надвірнянського районного суду від 26 травня 2016 року шлюб між ними розірвано.За час спільного проживання ними набуто житловий будинок  АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Надвірнянської міської ради від 26.01.2000 року №26 «Про прийняття в експлуатацію житлового будинку  АДРЕСА_1 » та свідоцтва  про право власності на житловий будинок від 02.02.2000 року. Згідно реєстраційного напису на правовстановлюючому документі вбачається, що свідоцтво про право власності на житловий будинок було зареєстроване Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_2  та записаний в реєстрову книгу №25 за реєстровим №2501 від 03.02.2000 року. Таким чином, вказаний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом визнання за ним права власності на Ѕ вказаного житлового будинку. Крім того, об`єктом спільної сумісної власності є і земельна ділянка площею 0,06 га., що знаходиться по АДРЕСА_1 , на якій розташований вказаний будинок. Просив визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 87,6 кв.м., корисною площею 125,8 кв.м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку, визнати земельну ділянку площею 0,006 га., кадастровий номер 2624010100:09:001:0102, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , призначена для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, об`єктом спільної сумісної власності подружжя і визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеної земельної ділянки.
       Рішенням Надвірнянського районного суду від 09 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що спірне майно набуте сторонами під час перебування у шлюбі, а реєстрація на одного з подружжя не позбавляє іншого на частку у такому майні. Таким чином, житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 87,6 кв.м., корисною площею 125,8 кв.м. є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та йому належить право власності на Ѕ частину вказаного будинку. За час перебування у шлюбі ним істотно покращено будинок та здійснені будівельні роботи, тобто необхідно врахувати його майнові та трудові затрати у будівництві вказаного будинку. Крім того, з переходом права власності на будинок, обґрунтованим є визнання права власності на земельну ділянку, на якій знаходить будинок, оскільки земельна ділянка призначена для обслуговування будинку. Вважає, що суд першої інстанції передчасно відмовив у задоволенні його клопотання про призначення оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи.
05 березня 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечує. Вказує, що отримання нею свідоцтва про право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 у 2000 році, тобто в період перебування сторін в шлюбі, не підтверджує факт виникнення права спільної сумісної власності подружжя на вказане домоволодіння. ОСОБА_1 не надав докази, що внаслідок його особистих затрат істотно збільшилась вартість спірного домоволодіння. 
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просить задовольнити цю скаргу.
Представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечила, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що будівництво житлового будинку завершено відповідачем  ОСОБА_2  в кінці 1995 року, і вона разом з неповнолітніми дітьми стала проживати в спірному домоволодінні. Оформлення  відповідачем ОСОБА_2  свідоцтва про право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1  в 2000 році, тобто в період перебування сторін у шлюбі, не відносить вказане майно до спільно придбаного майна подружжя, оскільки джерело і природа походження цього майна є відмінним та придбано відповідачем  ОСОБА_2  до реєстрації шлюбу з позивачем. Отримання відповідачем свідоцтва про право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1  є завершальною стадією реєстрації цього майна, як нерухомого об`єкту, що законом передбачено, як обов`язкове. Право власності на земельну ділянку ОСОБА_2  набула на підставі рішення сесії Надвірнянської міської Ради 1102-ХХІІ(І)-04 від 21.12.2004 року в порядку безоплатної приватизації, як землекористувач. Таким чином, земельна ділянка площею 0,06 га., яка знаходиться по АДРЕСА_1 і призначена для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що розташовані на ній, у відповідності до ч.1 ст.57 СК України належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом,  що  ОСОБА_1  та   ОСОБА_2   08 липня 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т. 1а.с.10). 
Рішенням Надвірнянського районного суду від 26 травня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 ОСОБА_2 розірвано (т. 1а.с.9).
На підставі рішення Надвірнянського районного суду від 10 грудня 1991 року виділено ОСОБА_3 будинковолодіння, яке складається із розпочатого жилого будинку і надвірних споруд по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.30)
ОСОБА_2 ( до шлюбне прізвище ОСОБА_4 ) здійснювала будівництво спірного будинку, що підтверджується рахунком-фактурою №1586 від 15.05.1992 року, виданої на ім`я ОСОБА_4 щодо придбання цегли, наказом 001131 від 17.08.1993 року про відпуск ділової деревини, квитанцією до прибуткового касового ордеру №30 від 17.08.1993 року, накладною на відпук ділової деревини від 27.08.1993 року та іншими квитанціями на придбання матеріалів, копії яких долучено до матеріалів справи (Т. 1 а.с.31-33)
ОСОБА_2 1993 році виготовила технічну документацію по газифікації, електрифікації житлового будинку, а також здійснено страхування будівлі, що стверджується рішенням виконавчого комітету Надвірнянської міської Ради №326 від 30.12.1992 року про надання дозволу ОСОБА_5 на газифікацію індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 ; робочим проектом по газофікації житлового будинку та кухні по АДРЕСА_1  від 06.04.1993 року (а.с.34-46).
За змістом акта прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового бідинку та гоподарський приміщень, затвердженого рішенням виконкому Надвірнянської міської ради від 26 січня 2000 року будинковолодіння АДРЕСА_1 розпочате на підставі рішення виконкому Надвірнянської міської ради від 25 лютого 1987 року №57 і закінчене в 1999 році (а.с.148).
Рішенням виконкому Надвірнянської міської ради №26 від 26 січня 2000 року ОСОБА_2 посвідчено та видано свідоцтво про право власностів цілому на домоволодіння по АДРЕСА_1 в 2000 році та 02 лютого 2000 року записано в реєстрову книгу №25 за реєстром №2501 (т. 1 а.с. 8)
Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,006 га., кадастровий номер 2624010100:09:001:0102, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , призначена для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яку ОСОБА_2 приватизувала та отримала державний акт Серія ІФ №052652 на право приватної власності на земельну ділянку виданого 28 вересня 2006 року на підставі рішення сесісії Надвірнянської міської ради 1102-ХХХІІ(І)- 04 від 21 грудня 2004 року (т. 1 а.с.58).
Зазначнна земельна ділянка рішенням виконкому Надвірнянської міської ради №45 від 08 квітня 1987 року виділена ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ) для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд (т.1а.с.71). 
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті   58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Згідно зі статтею 22 КпШС України, у редакції, чинній на момент закінчення будівельних робіт, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Аналогічні положення містить стаття 60 СК України.
Частиною першою статті 24 КпШС України встновлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування є власністю кожного з них.
Частиною першою статті 25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.
Аналогічні положення містить стаття 62 СК України.
У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
Виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того    з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України          від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі         № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року                у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі                     № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
За змістом позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позивач посилається на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Разом з тим, відповідачкою спростовано вказану презумпції докамами, які містяться у матеріалах саправи, в тому числі встановленими обставинами в акті щодо прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового бідинку та гоподарський приміщень, затвердженого рішенням виконкому Надвірнянської міської ради від 26 січня 2000 року будинковолодіння АДРЕСА_1 розпочате на підставі рішення виконкому Надвірнянської міської ради від 25 лютого 1987 року №57 і закінчене в 1999 році (а.с.148).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що майно -будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке було власністю ОСОБА_2 , за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат ОСОБА_1 або їх обох і воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що спірний будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_2 і не підлягає поділу між подружжям грунтуються на законі та підтверджуються матеріалами справи.
Отримання відповідачем 03 лютого 2000 року року свідоцтва про право власності на спірний будинок не впливає на правовий режим вказаного майна, яке виділено ОСОБА_2 на підставі рішення суду в 1991 році та самостіно добудовано до 2000 року. 
Суд відхиляє також доводи апеляційної скарги про визнання земельної ділянки спільною сумісної власністю та її поділ з огляду на таке.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 приватизувала та отримала державний акт Серія ІФ №052652 на право приватної власності на земельну ділянку виданого 28 вересня 2006 року на підставі рішення сесісії Надвірнянської міської ради 1102-ХХХІІ(І)- 04 від 21 грудня 2004 року
У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року і діяла до 13 червня 2012 року.
Відповідно до частини першої статті 125 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент отримання відповідачем державного акта на спірну земельну ділянку, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Ухвалюючи рішення у справі та відмовляючи ОСОБА_6 у задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи встановлені обставини справи та визначені відповідно до них відносини, дійшов правильних висновків про те, що одержана ОСОБА_2 у вересні 2006 року у власність шляхом приватизації земельна ділянка є її особистою приватною власністю та не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишення без задоволення.
Рішення Надвірнянського районного суду від 09 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.
Повний текст складено 05 квітня 2021 року.
Судді:                                                 В.Д.Фединяк
                                                               І.В.Бойчук
       В.А.Девляшевський