ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року	Львів	Справа № 813/910/15 пров. № А/857/4510/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                      Хобор Р.Б.,
суддів                                                                           Сеника Р.П.,  Судової-Хомюк Н.М.
з участю секретаря судового засідання                          Максим Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року, ухвалене суддею Мричко Н.І. у м. Львові о 12 год. 43 хв. у справі № 813/910/15 за адміністративним позовом Державного підприємства «Львіввугілля» до Офісу великих платників податків ДПС про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення, 

                                                               В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд визнати нечинним податкове повідомлення-рішення № 0000032500/16643 від 13.11.2014 року.
Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі податкового повідомлення-рішення № 0000032500/16643 від 13.11.2014 року відповідач застосував до позивача штрафні санкції в сумі 12 372 000 грн. за реалізацію майна, яке перебуває у податковій заставі без згоди податкового органу.
Водночас, позивач вважає це рішення відповідача протиправним з огляду на те, що позивач, відповідно до ч. 3 ст. 92 Податкового кодексу України, реалізував готову продукцію (товарні запаси) та отримані від реалізації продукції кошти в сумі 12 372 000 грн. направив на погашення заборгованості, в тому числі по заробітній платі, єдиному соціальному внеску, податковому боргу. Реалізація готової продукції чи товарних запасів не потребує згоди податкового органу, якщо кошти від реалізації будуть спрямовані на погашення заборгованості із заробітної плати, єдиного соціального внеску та податкового боргу.
Крім того, позивач вказав, що у січні, лютому та березні 2013 року залишок вугілля на складах постійно збільшувався, що не призвело до порушення інтересів держави, шляхом зменшення залишку вугілля через реалізацію вугілля, яке перебуває у податковій заставі.
Тому, на думку позивача, відповідач безпідставно застосував до позивача штрафні санкції.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 березня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2015 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № 0000032500/16643 від 13.11.2014 року.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь Державного підприємства «Львіввугілля» сплачений судовий збір у сумі 487,20 грн.
Не погодившись із цими рішеннями суду, їх оскаржив відповідач, Офіс великих платників податків ДПС, подавши касаційну скаргу, в якій просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити. 
19 травня 2020 року Верховний Суд прийняв постанову, яким задовольнив касаційну скаргу Офісу великих платників податків ДПС та скасував рішення судів попередніх інстанцій, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
У постанові Верховний Суд вказав, що суди не установили дійсні договірні умови оплати поставленого позивачем вугілля, не перевірили факт оплати та період, за який надійшла оплата, залишок товарних запасів, куди спрямовані кошти від реалізації продукції та в якій сумі.
За наслідками нового розгляду справи Львівський окружний адміністративний суд 23.11.2020 року прийняв рішення, яким відмовив у задоволенні адміністративного позову Державного підприємства «Львіввугілля».
Не погодившись із цим рішення суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову про задоволення позовних вимог.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позову. 
Заслухавши суддю – доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що 30.10.2014 року контролюючий орган провів перевірку стану збереження майна платника податків - Державного підприємства «Львіввугілля», яке перебуває у податковій заставі, унаслідок якої склав акт № 470/28-06-25/32323256, в якому зафіксував порушення позивачем абзацу третього пункту 92.1 статті 92 Податкового кодексу України, яке полягає у тому, що позивач у лютому 2013 року відчужив готову продукцію (вугілля марки ГЖСШ-013), яка перебувала у податковій заставі, а отримані в лютому 2013 року від реалізації кошти в сумі 12372000,00 грн. спрямував на оплату матеріалів, обладнання, палива, електроенергії та послуг, тобто на цілі, за яких мав отримати у контролюючого органу дозвіл, проте такого дозволу не отримав.
На підставі акта перевірки контролюючий орган прийняв податкове повідомлення-рішення від 13.11.2014 року № 0000032500/16643 про застосування до позивача на підставі пункту 124.1 статті 124 Податкового кодексу України штрафних (фінансових) санкцій в сумі 12372000 грн.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач реалізував описане у податкову заставу вугілля та кошти отримані від цього спрямував на цілі на які мав отримати у контролюючого органу дозвіл.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.
Відповідно до абзаців першого, другого пункту 92.1 статті 92 ПК України платник податків зберігає право користування майном, що перебуває у податковій заставі, якщо інше не передбачено законом. Платник податків може відчужувати майно, що перебуває у податковій заставі, тільки за згодою органу державної податкової служби, а також у разі, якщо орган державної податкової служби впродовж десяти днів з моменту отримання від платника податків відповідного звернення не надав такому платнику податків відповіді щодо надання (ненадання) згоди.
Згідно з абзацом третім вказаного пункту, у разі якщо в податковій заставі перебуває лише готова продукція, товари та товарні запаси, платник податків може відчужувати таке майно без згоди контролюючого органу за кошти за цінами, що не є меншими за звичайні, та за умови, що кошти від такого відчуження будуть направлені в повному обсязі в рахунок виплати заробітної плати, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або погашення податкового боргу.
Статтею 124 ПК України передбачена відповідальність за відчуження платником податків майна, яке перебуває у податковій заставі, без попередньої згоди контролюючого органу, якщо отримання такої згоди є обов`язковим згідно з цим Кодексом, у вигляді штрафу в розмірі вартості відчуженого майна.
Суд першої інстанції встановив те, що між державним підприємством «Львіввугілля» (постачальник) та ДП «Вугілля України» (покупець) укладено договір поставки вугілля від 25.12.2012 року № 16-13/1-ЕН (далі договір поставки вугілля), відповідно до якого постачальник поставляє покупцю вугільну продукцію (далі - вугілля) в асортименті, за реквізитами та за якісними характеристиками, зазначеними в договорі, а покупець приймає вугілля, оплачує його вартість на умовах, встановлених договором. Загальна кількість та вартість вугілля, що підлягає поставці за таким договором, зазначається у додатках до договору.
Згідно з абзацом першим пункту 7.3. вказаного договору, покупець оплачує постачальнику вартість вугілля на умовах повної 100% оплати за весь обсяг вугілля, що поставлений у місяці поставки, шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України в розмірі вартості фактично постановленого постачальником та прийнятого покупцем вугілля на поточний рахунок постачальника, до кінця місяця, наступного за місяцем поставки, за умов надання постачальником покупцю оформлених належним чином усіх необхідних документів, що зазначені у пунктах 3.1.6. та 3.1.7. договору.
Таким чином, оплата придбаного вугілля проводиться виключно після поставки всього обсягу вугілля.
У абзаці другому пункту 7.3. договору поставки вугілля вказано, що сторони у додатках до такого договору можуть погодити інший порядок оплати вугілля.
Разом з тим, позивач не надав документів, які б підтверджували погодження з контрагентом - ДП «Вугілля України» іншого порядку оплати вугілля.
Отже, вказівка у платіжних дорученнях про оплату вартості вугілля на те, що ДП «Вугілля України» здійснило попередню оплату вартості вугілля, не є обставиною, що впливає на суть спірних правовідносин і не свідчить про інший порядок розрахунків, оскільки договір, який визначає порядок розрахунків за поставлене вугілля, такої можливості не передбачає.
Апеляційний суд встановив те, що 14.02.2013 року податковий керуючий описав у податкову заставу вугілля марки ГЖСШ 0-13 вагою 39897,80 тон на суму 26172956,80 грн. (залишок вугілля станом на 01.02.2013 року), реєстраційний номер витягу про реєстрацію податкової застави № 13531587, контрольна сума № 105Г7690ЕЕ.
14.02.2013 року податковий орган також описав у податкову заставу 48000,00 тон вугілля марки ГЖСШ 0-13 на суму 31488000,00 грн., яке буде відвантажене та збагачене у лютому 2013 року, реєстраційний номер витягу про реєстрацію податкової застави № 135315535, контрольна сума № Д607Б494А1. Фактично у лютому було збагачено 41510,00 тон вугілля цієї марки.
Отже, вага описаного 14.02.2013 року у податкову заставу вугілля зазначеної марки становила 81407,80 тон (39897,80 + 41510,00), тобто саме таку кількість вугілля зазначеної марки позивач не міг відчужувати без згоди контролюючого органу, окрім як задля отримання коштів, які будуть направлені для виплати заробітної плати, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або погашення податкового боргу.
Без згоди контролюючого органу у лютому 2013 року відповідач відвантажив вугілля марки ГЖСШ 0-13 вагою 38292,35 тон, зокрема, згідно з актами приймання-передачі від 20.02.2013 року № 3 вагою 15555,35 тон на суму 12397766,12 грн. та від 28.02.2013 року № 4 вагою 22732,00 тон на суму 18024247,74 грн. Тобто, позивач у лютому продав 41646,84 тони вугілля, яке описане у податкову заставу.
Станом на 01.03.2013 року залишок вугілля цієї марки становив 39761 тон.
Від реалізації описаного в податкову заставу вугілля марки ГЖСШ 0-13 позивач отримав кошти в сумі 30579000,00 грн., які спрямовані на виплату заробітної плати - 13222000,00 грн.; погашення податкового боргу - 1304000,00 грн.; на сплату єдиного соціального внеску -3681000,00 грн.; оплату електроенергії - 910000,00 грн., матеріалів - 6356000,00 грн., обладнання - 2655000,00 грн., палива - 914000,00 грн. та іншого  - 1537000,00 грн.
Отже, частина отриманих від реалізації описаного в податкову заставу вугілля марки ГЖСШ 0-13 коштів, в сумі 12372000,00 грн. спрямована позивачем на оплату матеріалів, обладнання, палива та іншого.
Таким чином, позивач, кошти в сумі  12372000,00 грн., які отримав від реалізації майна, яке описане у податкову заставу спрямував на цілі, які не передбачені пунктом 92.1 ПК України (виплату зарплати, погашення податкового боргу, сплату ЄСВ) та потребували згоди контролюючого органу. 
З огляду на наведене вище, апеляційний суд вважає, що податкове повідомлення-рішення № 0000032500/16643 від 13.11.2014 року відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а тому не підлягає скасуванню.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та  такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року в справі № 813/910/15 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
Повний текст постанови складений 07.06.2021 року