КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
08 червня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 369/4449/20
провадження № 22-ц/824/8147/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф. 
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач  - ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 
 
на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2021 року у складі судді Усатова Д.Д.
 
за заявою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики та іпотеки, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1            24 жовтня 2019 року; визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна від 25 жовтня 2019 року, укладений у забезпечення виконання договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступом Д.В.
У листопаді 2020 року представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до суду заяву, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити її відчуження; накласти арешт на земельну ділянку за кадастровим номером 3222485903:02:004:5017, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та заборонити її відчуження.
В обґрунтування заяви зазначав, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду  Київської області від 13 квітня 2020 року було задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру НОМЕР_3 та земельну ділянку АДРЕСА_2 .
Незважаючи на накладений арешт, 22 квітня 2020 року відповідачем було здійснено реєстрацію предмету іпотеки на власну користь, про що державним реєстратором Сквирської районної державної адміністрації Київської області 27 квітня 2020 року внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
 У мотивування необхідності вжиття заходів забезпечення позову зазначав, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , починаючи з 2013 року існували ділові партнерські стосунки, які трималися на високому рівні довіри. 
У 2017 році ОСОБА_4 позичила у позивача грошові кошти, мотивуючи необхідністю інвестування таких коштів у закордонне будівництво та обіцяючи значні проценти за користування такими коштами.
Восени 2019 року остання повідомила позивача про проблеми, які виникли з будівництвом, та зауважила, що ОСОБА_2 зможе надати грошові кошти ОСОБА_4 у розмірі 200 000 доларів США за умови застави нерухомості. Через застосування прямих та непрямих погроз, під тиском втрати значної суми запозичених коштів, ОСОБА_1 було надано в іпотеку власну квартиру АДРЕСА_1 .
Після раптової смерті ОСОБА_4 , відповідач звернувся до позивача з вимогою про повернення позики у розмірі 200 000 доларів США, а також відсотків за користування, починаючи з 25 жовтня 2019 року. Окрім указаної заборгованості, ОСОБА_2 погрожував забрати у позивача майно, що є предметом іпотеки.
Звертав увагу суду на наявність психологічних погроз та залякувань фізичною силою зі сторони відповідача.
Зазначав, що відомості про вчинене щодо позивача кримінальне правопорушення                23 квітня 2020 року внесено до ЄРДР та зареєстровано кримінальне провадження №12020100010002593 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
З огляду на протиправні дії відповідача та переоформлення ним у власність предмету іпотеки, існує ризик подальшого відчуження належного позивачу нерухомого майна на користь третіх осіб, що призведе до примусового виселення членів родини позивача з вказаного майна, а також ускладнить чи унеможливить виконання можливого рішення суду.
05 жовтня 2020 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог,                      яку протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від                    26 березня 2021 року долучено до матеріалів справи.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2021 року заяву про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на квартиру НОМЕР_3 та земельну ділянку АДРЕСА_2 .
Не погоджуючись з ухвалою суду про забезпечення позову, а також протокольною ухвалою про долучення до матеріалів справи заяви про збільшення позовних вимог,              07 квітня 2021 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить протокольну ухвалу скасувати та відмовити позивачу у збільшенні позовних вимог; скасувати ухвалу про забезпечення позову; стягнути з ОСОБА_1 на користь                 ОСОБА_2 сплачений судовий збір.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що зазначені ухвали суду є незаконними та прийнятими з порушенням норм процесуального права.
Стверджує, що судом першої інстанції не взято до уваги того, що вимоги позивача, викладені у заяві про збільшення позовних вимог є виключно майнового характеру, а отже збільшеними бути не можуть. 
Уважає, що позивачем було висунуто нові вимоги, про які не вказано у тексті позовної заяви.
Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_5 не сплачено судового збору за звернення до суду із заявою про збільшення позовних вимог. Окрім того, судом не перевірено сплату судового збору за звернення до суду із заявою про забезпечення позову.
Зазначає, що обраний позивачем вид забезпечення позову не відповідає позовним вимогам, оскільки останнім предметом позову є визнання договору позики недійсним, проте, у даному позові не порушується питання майнового характеру та не заявлено жодних вимог стосовно права ОСОБА_1 на нерухоме майно. 
Зауважує, що накладення арешту на квартиру та земельну ділянку жодним чином не  впливатиме на виконання рішення суду у разі задоволення позову.
07 травня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову та протокольну ухвалу залишити без змін.
Відповідач та його представник у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити без змін оскаржувану у хвалу суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову частково, суд першої інстанції керувався положеннями  статей 149-159 ЦПК України та виходив з того, що застосування заявлених позивачем заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача, накладення арешту на спірне майно до вирішення спору, по суті, не призведе до обмеження прав, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача, заявлені останнім заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими ним позовними вимогами.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно зі статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9  від 22.12.2006  роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є реальним спір між сторонами, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову. Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача. При цьому жодного питання по суті спору, в тому числі й щодо обґрунтованості позовних вимог, суд на даній стадії не вирішує.
Види забезпечення позову визначені статтею 150 ЦПК України та мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
У мотивування необхідності застосування заходів забезпечення позову, заявник вказав причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, тобто об`єктивні обставини та (або) припущення щодо обставин, що мають реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зазначивши, що відповідач звернувся до позивача з вимогою про повернення позики у розмірі 200 000 доларів США, а також відсотків за користування,  ОСОБА_2 погрожував забрати у позивача майно, що є предметом іпотеки. Вважав, що з огляду на протиправні дії відповідача та переоформлення ним у власність предмету іпотеки, існує ризик подальшого відчуження належного позивачу нерухомого майна на користь третіх осіб, що призведе до примусового виселення членів родини позивача з вказаного майна, а також ускладнить чи унеможливить виконання можливого рішення суду.
Отже, викладені заявником обставини, виходячи з положень статті 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 З матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно виник спір з приводу визнання недійсними договорів позики та іпотекинерухомого майна і повернення сторін у стан, який існував до моменту укладення договорів позики та іпотеки. Майно, на яке просить накласти арешт позивач, є предметом спору у даній справі, а тому, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки спір стосується майна, право власності на яке позивач намагається захистити. Заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами з урахування заяви про збільшення позовних вимог.
Враховуючи предмет даного позову, наведені позивачем докази та обґрунтування заявлених вимог у заяві щодо забезпечення позову, їх обґрунтованість, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, з метою запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на іпотечне майно. 
Зазначивши при цьому, що накладення арешту на спірне майно до вирішення спору, по суті, не призведе до обмеження прав, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.
Таким чином, на підставі викладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову відповідач зможе здійснити відчуження належного йому на праві власності майна на користь інших осіб, що призведе до обмеження прав позивача на ефективний судовий захист його прав, так як у разі вибуття зазначеного майна з власності відповідача позивачу не можливо буде зареєструвати на своє ім`я право власності на присуджене йому за рішенням суду майно, дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення заяви про забезпечення позову частково шляхом накладення арешту на іпотечне майно.
Підстави для задоволення клопотання в частині заборони відчуження спірної квартири відсутні, оскільки забезпечення позову шляхом накладення арешту на предмет іпотеки є достатнім та належним способом захисту прав позивача. 
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Також місцевий суд вірно зауважив про відсутність підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, також як і не містять доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.
Щодо вимог апелянта про скасування протокольної ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2021 року, якою долучено до матеріалів справи заяву про збільшення позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.
У частині першій статті 353 ЦПК України наведено вичерпний перелік ухвал, що підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду. 
Частиною другою вказаної статті передбачено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
Таким чином, зважаючи на те, що положеннями частини першої статті 353 ЦПК України не передбачено оскарження протокольної ухвали про долучення до матеріалів справи заяви про збільшення позовних вимог, апелянт може включити свої заперечення на вказану ухвалу лише до апеляційної скарги на рішення суду. Отже, вказана ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін як такої, що є законною та обґрунтованою. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду  Київської області від 26 березня 2021 року - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та   може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.
 
 Повне судове рішення складено «08» червня 2021 року.

Головуючий                                                                             В.А. Кравець

Судді                                                                                          О.В. Желепа

                                                                                                                О.Ф. Мазурик