02.06.21
22-ц/812/1026/21
Справа №489/1754/19                                 Головуючий у 1-й інстанції Коваленко І. В.
Провадження № 22ц/812/1026/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
2 червня 2021 року                                                         м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої: Ямкової О.О.,
суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В., 
із секретарем: Біляєвою В. М., 
за участю: позивача –  ОСОБА_1 , 
представників позивача – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
                       відповідачки – ОСОБА_4  та її представника –  ОСОБА_5 ,                                     
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 ,
на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16 березня 2021 року, у якому усунута описка за ухвалою того ж суду від 22 квітня 2021 року, постановленого під головуванням судді Коваленка І. В. в залі суду в місті Миколаєві о 16 годині 34 хвилині, із складенням його повного тексту 17 березня 2021 року, по справі
за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 
про припинення права на частку у спільному майні, -

В С Т А Н О В И Л А: 

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 про припинення права відповідачки на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 з визнанням права власності на цю частку за позивачем та зі сплатою ним компенсації вартості 1/6 частки на користь відповідачки.
В обґрунтування позову зазначав, що він спільно зі членами своєї родини на підставі ордеру отримав квартиру АДРЕСА_1 , яку у листопаді 1995 року приватизував разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 та сином ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_6 , та після її смерті її частка в квартирі перейшла в порядку спадкування за законом до нього та його сина, внаслідок чого кожному з них стало належати по Ѕ частки у квартирі АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його син ОСОБА_7 , та після його смерті за спадкування звернулися він, як батько, відповідачка, як дружина, та син померлого від першого шлюбу ОСОБА_8 , який відмовився від прийняття спадщини на користь позивача, який є його дідом.
Внаслідок прийняття спадщини, 21 січня 2019 року сторонам видані свідоцтва про право на спадщину за законом, з врахуванням яких, позивачу стало належати 5/6 частин спірної квартири, а дружині померлого сина з цього часу лише 1/6 частка цього майна.
Спірна квартира розташована на 4-му поверсі 9-ого багатоквартирного будинку, є трьохкімнатною, загальною площею 62,8кв.м., житловою 43,3кв.м. 
В квартирі зареєстрованим є лише позивач, але він вимушений проживати у своєї сестри за іншою адресою, у зв`язку з проживанням в квартирі відповідачки зі своїм повнолітнім сином, які зареєстровані в іншому житлі, але проживають у спірному та створюють йому неможливі умови для спільного проживання.
Посилаючись на те, що у відповідачки є інше житло, її частка, яка набута нею лише у січні 2019 року є незначною, а їх спільне проживання є неможливим, просив припинити право власності позивачки на належну їй частку у спільному майні, з визнанням за ним такого права. 
У клопотанні та поясненнях, наданих на позовну заяву відповідачка ОСОБА_4 вважала позов таким, що не підлягає задоволенню та зазначала, що доказів того, що належна їй частка у спільному майні є незначною позивачем не надано. 
До листопада 2020 року позивач у спірній квартирі не проживав, лише приходив та ображав її з сином, та переїхав проживати у квартиру, починаючи з листопада разом зі своєю сестрою ОСОБА_9 .. 
Припинення права власності на її частку завдасть істотної шкоди, так як вона із сином у цій квартирі проживає постійно, іншого житла на праві власності не має, а за місцем їх реєстрації не має достатньої жилої площі для можливості проживати з батьками.
У письмових поясненнях позивач ОСОБА_1 зазначив, що спільне проживання не є можливим, так як відповідачка без його згоди заселила у квартиру свого сина, який нещодавно повернувся із місць позбавлення волі, та постійно йому погрожує. Її частка у спільній власності на квартиру є незначною, квартира є неподільною річчю, а їх спільне проживання у неї неможливо. Суттєвої шкоди, у випадку припинення права на частку, для відповідачки не відбудеться, з огляду на наявність у неї іншого житлового приміщення, право на користування яким вона зберігає, та внесення на депозит позивачем коштів для сплати вартості такої частки. 
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 2 жовтня 2020 року клопотання ОСОБА_1 задоволено, по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено.
3 листопада 2020 року до суду надійшов висновок експерта, у зв`язку з чим за ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 листопада 2020 року провадження у справі поновлено та зобов`язано ОСОБА_1 внести суму вартості 1/6 частки квартири на депозитний рахунок в ТУ ДСА України в Миколаївській області.
11 січня 2021 року ОСОБА_1 на депозитний рахунок внесено 128 960 грн вартості 1/6 частки спірної квартири. 
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16 березня 2021 року, у якому за ухвалою цього ж суду усунуто описку від 22 квітня 2021 року, в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено, та постановлено повернути йому 128 960 грн, які внесені на депозитний рахунок.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що неможливість спільного використання майна, наявність у відповідачки з сином іншого зареєстрованого місця проживання, та те, що її частка у спільному майні є незначною, не є підставою для припинення її права на цю частку, так як таке припинення може завдати відповідачки значної шкоди, так як іншого, належного на праві власності житла, вона з сином не має.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. 
У змісті скарги позивач наводить усі встановлені судом обставини справи, але надає ним свою оцінку, в тому числі щодо періоду проживання відповідачки у квартирі, та реєстрації шлюбу з його померлим сином лише ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також домовленості з сином про те, що відповідачка не буде претендувати на спірну квартиру, так як має зі своїм повнолітнім сином реєстрацію у будинку своїх батьків, де до цього часу проживала. 
Після смерті сина він не зміг відразу вселитися у свою квартиру через погрози з боку відповідачки та її сина, але у листопаді 2020 року він зі своєю підопічною сестрою, яка є особою з інвалідністю, ОСОБА_10 вселився до квартири. З цього часу між ними виникають постійно конфлікти та сварки, в тому числі з приводу порядку користування квартирою, та речами, які в неї знаходяться.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав. 
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 , з яких: 1/3 частку набув 27 листопада 1995 року під час приватизації квартири разом з іншими членами родини (т.1 а.с.13); 1/6 частку в порядку спадкування, після смерті  ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини  ОСОБА_6 , отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом 15 серпня 2017 року (т.1 а.с.11); та 1/3 частку в порядку спадкування, після смерті  ІНФОРМАЦІЯ_2 сина  ОСОБА_7 , отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом 21 січня 2019 року (т.1 а.с.12). 
Відповідачці ОСОБА_4 належить 1/6 частка квартири АДРЕСА_1 , яку вона набула в порядку спадкування за законом, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 свого чоловіка ОСОБА_7 , з яким у травні 2016 року зареєструвала шлюб, та отримала 21 січня 2019 року свідоцтво про право на спадщину за законом (т.1 а.с.12).
Квартира АДРЕСА_1 на 4-му поверсі 9-етажного будинку, складається із трьох кімнат та приміщень загального користування, загальною площею 62,8кв.м, та житловою площею 43,3кв.м. (т.1 а.с.50-51).
В квартирі зареєстрований лише позивач ОСОБА_1 , а відповідачка ОСОБА_4 та її повнолітній син ОСОБА_11 зареєстровані в будинку батьків відповідачки за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с.29, 48, 73, 185-188).
Натомість, відповідачкою ОСОБА_4 надані до суду копії актів-пояснень (т.1 а.с.189-191, 193), з яких вбачається, що сусіди по будинку АДРЕСА_4 стверджують, що у квартирі АДРЕСА_2 з 2011 року без реєстрації проживає відповідачка з сином, а позивач, хоча є зареєстрованим, у квартирі з цього часу і по листопад 2011 року не проживає. У житловому будинку АДРЕСА_3 . Янати проживають ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .. В ньому є також зареєстрованими відповідачка зі своїм повнолітнім сином ОСОБА_11 , але в ньому не проживають.
За матеріалами справи, починаючи з часу смерті сина позивача та чоловіка відповідача – ОСОБА_7 , між сторонами виникають постійні конфлікти на ґрунті користування спірною квартирою, та речами, що у ній знаходяться. Внаслідок таких неприязних взаємовідносин, відносно як позивача, так і відповідачки складалися декілька протоколів про адміністративні правопорушення, за якими вбачається, що учасники права спільної часткової власності не можуть спільно проживати у житлі, яке їм спільно належить, та ним користуватися (т.1 а.с.192-193, т.2 а.с.23-25).
Спірна квартира має дві суміжні кімнати, та одну окрему, знаходиться на 4-му поверсі, та у відповідності до висновку №125-055 від 30 жовтня 2020 року (т.1 а.с.147-171) є неподільною, як з технічної точки зору, так і в силу вимог пунктів 2.21-2.24 Державних будівельних норм «Житлові будинки. Основні положення» (ДБН В.2.2-15-2005), якими визначається, що одноквартирний (односімейний) житловий будинок і квартиру у багатоквартирному житловому будинку слід проектувати, виходячи з умови їх заселення однією сім`єю. Площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 15кв. м, в інших квартирах - не менше 17кв. м, мінімальна площа спальні на одну особу - 10кв. м, на дві - 14кв. м.
Співвласники не перебувають у родинних відносинах, між ними склались неприязні відносини через численні судові спори, у зв`язку з чим спільне володіння та користування квартирою є неможливим.
Не може вплинути на таку ситуацію, яка склалася між співвласниками, і вирішення питання щодо виселення або позбавлення права на користування житлом повнолітнього сина відповідачки, в якості попередження розвитку конфліктних ситуацій між ним та позивачем, зокрема, при визначенні порядку користування житлом (т.1 а.с.198-202, т.2 а.с.5), з врахуванням того факту, що сину відповідачки, у зв`язку з розглядом кримінального провадження за вчинення особо тяжкого злочину, замінено тримання під вартою на інший запобіжний захід – домашній арешт з забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_5 , - цілодобово. 
За повідомленням представника відповідачки в наступний час повнолітньому сину відповідачки замінено домашній арешт на особисте зобов`язання, але відповідно до пояснень відповідачки ОСОБА_4 її син не збирається виселятися зі спірної квартири, так як вважає її своїм житлом, та все життя проживав у різному житлі, але разом з нею, як матір`ю. Тому відповідачка вважала можливим спільне проживання сторін разом з її повнолітнім сином в одній квартирі, якщо позивач змінить своє ставлення до неї та перестане влаштовувати конфлікти. 
За таких обставин, підстав вважати, що співвласники можуть налагодити взаємовідносини стосовно спільного володіння та користування квартирою, колегія суддів не знаходить. 
Відповідно до частини 1 статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Отже, на думку колегії суддів, у справі слід вважати встановленим те, що: спірна квартира є неподільною річчю, частка відповідачки у спільному майні є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння та користування майном є неможливим.
Не суперечить встановленню таких обставин і висновки суду першої інстанції, висловлені за ними. 
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову про припинення права власності ОСОБА_4 на 1/6 частку квартири з виплатою на її користь вартості цієї частки, суд першої інстанції, виходив із того, що таке припинення завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки відповідачка спільно зі своїм сином не має іншого зареєстрованого житла на праві власності, та посилався при цьому на відповідну судову практику. 
Але застосування судом першої інстанції до правовідносин, які виникли між співвласниками у цієї справі, декількох правових висновків та позицій Верховного Суду України та Верховного Суду є сумнівним, оскільки: постанова ВП ВС від 18.12.2018 у справі №908/1754/17 стосується господарських правовідносин, які не пов`язані з житловими правами співвласників; а інші: постанова ВС від 30.05.2018 у справі №760/8958/15-ц, постанова ВС України від 2.07.2014 у справі №6-68цс14, та постанова ВС від 6.02.2019 у справі №668/4308/15-ц, ухвалені за іншими обставинами, а саме, коли частки співвласників у спільній власності є рівними або частка співвласника, право якого просять припинити, є більшою, ніж тих осіб, які пред`являють вимоги.
Одночасно ним не звернута увага на інші постанови ВС, в тому числі від 7.06.2018 у справі №442/3737/15-ц та від 13.02.2019 у справі №460/3003/16, де за аналогічних обставин, при незначній частці у спільній власності, право співвласника припинено. 
В тому числі на правовий висновок Верховного Суду України, який надав його 15.05.2013 у справі № 6-37цс13, та зазначав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Відтак, колегія суддів вважає, що обставини, передбачені пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України, у даній цивільній справі є встановленими, в тому числі з урахуванням внесення позивачем на підставі ухвали суду вартості 1/6 частки в розмірі 128 960 грн, що визначена у висновку експерта №125-055 від 30 жовтня 2020 року (т.1 а.с.147-171), та не спростована за допомогою належних доказів відповідачкою, а отже така умова закону позивачем ОСОБА_1 виконана.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується виходячи із обставин справи та особливостей об`єкту спільної власності.
За обставинами справи, об`єктом спільної власності є квартира, яка набута на праві користування позивачем разом зі членами своєї сім`ї, та в подальшому ними же приватизована. У квартирі з 1980 року зареєстрованим є позивач, та вона є його єдиним місцем проживання, та його власністю на праві спільної часткової власності.
Відповідачка ОСОБА_4 зареєстрована у житловому будинку, який належить її батькам, та в якому вона раніше проживала разом зі своїм сином. В подальшому проживала разом зі своїм, на той час співмешканцем ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_6 (т.1 а.с.189-190, т.2 а.с.4), яка належала матері співмешканця ОСОБА_6 , та після її смерті подарована сину ОСОБА_7 , який одночасно є онуком позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_8 , та яким відступлена частка у праві на спадщину, після смерті батька, на користь свого діда – ОСОБА_1 (т.1 а.с.61).
Зі слів відповідачки у 2011 році, а зі слів позивача у 2014 році, після смерті його дружини ОСОБА_6 , син позивача ОСОБА_7 разом на той час зі співмешканкою ОСОБА_14 , зі згоди позивача, вселилися до спірної квартири, де проживаючи, 16 травня 2016 року зареєстрували шлюб, але право користування квартирою відповідачки не реєстрували. Як пояснює позивач, ним не надавалася згода на постійне проживання відповідачки, та її проживання у квартирі було тимчасовим. Відсутність згоди співвласників на її реєстрацію у спірному житлі підтвердила в апеляційної інстанції і ОСОБА_4 ..
ІНФОРМАЦІЯ_2 співвласник квартири ОСОБА_7 помер, та у порядку спадкування після його смерті, право власності на незначну частку в розмірі 1/6 перейшло до його дружини, яка нею зареєстрована 21 січня 2019 року. А вже у березні 2019 року позивачем подано позов до суду про припинення права на цю частку у спільній власності.
За таких обставин, враховуючи особливості об`єкту права спільної власності, обставини його набуття у користування та на правах первісної власності позивачем, тривалість його проживання у квартирі, невеликий проміжок часу між набуттям відповідачкою на праві власності частки у спірній квартирі та позовом про припинення права на частку (з січня по березень 2019 року), наявність у неї та її повнолітнього сина права на користування житловою площею у будинку, належному на праві власності її батьку, яке нею весь час зберігається, а також особливості проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі без реєстрації, що свідчить про наявність домовленості на такий вид її проживання між попередніми співвласниками квартири, на підставі чого колегія суддів доходить висновку, що припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному майні, належному разом з ОСОБА_1 , не завдасть відповідачці істотної шкоди, в тому числі і її повнолітньому сину, який проживає у спірній квартирі з її згоди, але без згоди попередніх співвласників майна. Слід врахувати і можливість негативних наслідків від спільного проживання сторін на одній житловій площі, з огляду на: наявність між ними вкрай неприязних відносин; неодноразове притягнення до кримінальної відповідальності повнолітнього сина відповідачки, право на постійне проживання якого у спірній квартирі відстоює відповідачка; та похилий вік позивача, який є співвласником більшої частини квартири, та вважає, що його право постійно порушується. 
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального закону, рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити.
З підстав, передбачених статтею 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути половину понесених витрат за розгляд справи у суді першої інстанції, які повинні були сплачені та сплатив позивач на суму 1 088 грн. 55 коп., внаслідок чого такі витрати складають 544 грн 28 коп., і відповідно 1 632 грн. 83 коп. судового збору за перегляд справи у суді апеляційної інстанції. Щодо витрат понесених на проведення судової експертизи, то вони підтверджені позивачем відповідної квитанцією на суму 5 000грн. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16 березня 2021 року, у якому усунута описка за ухвалою того ж суду від 22 квітня 2021 року скасувати, та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Припинити право  ОСОБА_4 на 1/6 частку у спільному майні – квартирі  АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_1  право власності на  1/6 частку квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/6 частки у розмірі 128 960 грн, що внесені ним згідно квитанції №109 від 11 січня 2021 року та зберігаються на розрахунковому рахунку НОМЕР_1 у банку одержувача ДКС України міста Київ, МФО 820172 ЄДРПОУ 26299835, шляхом їх перерахування на користь ОСОБА_4 .
Стягнути з ОСОБА_4 до користь ОСОБА_1 544грн 28 коп. судових витрат зі сплати судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції, 5 000 грн витрат на проведення експертизи, та 1 632 грн. 83 коп. судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча                                                          О. О. Ямкова

Судді                                                                  С. Ю. Колосовський
                                                                       О. В. Локтіонова