ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" травня 2021 р.                                                   Справа №909/546/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді                                                                      Бонк Т.Б.,
суддів                                                                                          Бойко С.М.,
Матущака О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного міського підприємства “Івано-Франківськтеплокомуненерго” від 04.11.2020 №17/1206 (вх. № місцевого суду 17096 від 05.11.2020, вх. № апеляційного суду 01-05/3254/20,01-05/3257/20 від 12.11.2020)
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2020 року (суддя Стефанів Т.В., повний текст рішення складено 12.10.2020, м. Івано-Франківськ)
у справі № 909/546/20
за позовом Заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах є Фонд Державного майна України в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, м. Івано-Франківськ
до відповідача Державного міського підприємства “Івано-Франківськтеплокомуненерго”, м. Івано-Франківськ
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство “Івано-Франківський котельно–зварювальний завод”, м. Івано-Франкіськ
про стягнення заборгованості в сумі 153 115,87 грн,

ВСТАНОВИВ:
Розгляд справи та вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.
Відводів суддям та секретарю судового засідання в порядку ст.ст.  35, 36,  37 ГПК України  на адресу суду не надходило.
Відповідно до ч. 13  ст. 8 ГПК України  розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами. Судове засідання не проводилось. Учасники провадження не викликались.
Фіксування судового засідання за допомогою технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.3  ст. 222 ГПК України.
Автоматизованою системою документообігу суду справу  № 909/546/20 розподілено до розгляду судді  доповідачу Бонк Т.Б. Введено до складу судової колегії суддів Бойко С.М. та Матущак О.І., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2020.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 17.11.2020 року головуючим суддею Бонк Т.Б., апеляційну скаргу Державного міського підприємства “Івано-Франківськтеплокомуненерго” від 04.11.2020 №17/1206, залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам статті 258 Господарського процесуального кодексу України.
З підстав зазначених в ухвалі Західного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 року апелянту поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
23.03.2021 ухвалою суду у даній справі апеляційну скаргу Державного міського підприємства “Івано-Франківськтеплокомуненерго” від 04.11.2020 №17/1206 у справі № 909/546/20 призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Разом з тим слід зазначити наступне:
Відповідно    ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV  практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.
Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»).
Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення “Бараона проти Португалії”, 1987 рік, “Хосце проти Нідерландів”, 1998 рік; “Бухкольц проти Німеччини”, 1981 рік; “Бочан проти України”, 2007 рік).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції:
У червні 2020 року Заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах є Фонд Державного майна України в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою до Державного міського підприємства “Івано-Франківськтеплокомуненерго”, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство “Івано-Франківський котельно–зварювальний завод” про стягнення заборгованості в сумі 153115,87 грн,
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем в супереч умовам договору оренди нерухомого майна, станом на 12.05.2020 сплачено на рахунки Державного підприємства "Івано-Франківський котельно-зварювальний завод" 70 % орендної плати за період дії договору оренди, однак не перераховано 30 % до Державного бюджету України, що і становить ціну даного позову. Позов обґрунтовано положеннями ст. 509, 525, 526, 530 ЦК України, ст. 91, 162, 173, 193 ГК України та ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 07.10.2020 у справі № 909/546/20 позовні вимоги задоволено. Присуджено до стягнення з відповідача на рахунок УДКСУ у м. Івано-Франківську (код ЄДРПОУ 37952250), ІВАN UА408999980313080094000009612, отримувач: УК у м. Ів.-Фр./ОТГ м. Ів.-Фр./, код отримувача 22080300) заборгованість в сумі 153115,87 грн. Також присуджено до стягнення з відповідача на користь Військової прокуратури Західного регіону України судовий збір в сумі 2296,74 грн.
При ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено зобов`язання щодо здійснення перерахування 30 % від суми орендної плати до державного бюджету в повному обсязі та у визначені строки, відтак, наявні правові підстави для стягнення з відповідача в дохід Державного бюджету заборгованості в сумі 153115,87 грн, що становлять 30 % від суми оренди.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:
Відповідач не погодився з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.10.2020 у справі № 909/546/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що місцевий господарський суд не надав апелянту можливості реалізувати своє право на захист, оскільки прийняв рішення не задовольнивши клопотання апелянта про відкладення розгляду справи, яке подано із належними доказами.

01.04.2021 ДМП «Івано-Франківськтеилокомуненерго»  подав клопотання про повернення без розгляду апеляційної скарги  у зв`язку з врегулюванням спору між сторонами в добровільному порядку та сплатою відповідачем 153 115,87 грн заборгованості 

Учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу не подано (не надіслано), з огляду на наведене останні не скористалися своїм правом для подачі відзиву на апеляційну скаргу в порядку ч. 1, ст. 263 ГПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у клопотанні апелянта про повернення апеляційної скарги слід відмовити, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення  суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Щодо поданого апелянтом клопотання вх. № 01-05/1146/21 від 01.04.2021 слід зазначити наступне:
Як уже було зазначено вище, клопотання апелянта обґрунтовано тим, що спір в даній справі врегульовано в добровільному порядку, тобто заборгованість в сумі 153115,87 грн відповідачем сплачено в повному обсязі. Однак, судова колегія зазначає, що в підтвердження своїх доводів апелянтом не подано суду жодних доказів сплати коштів в сумі 153115,87 грн на рахунок УДКСУ у м. Івано-Франківську (код ЄДРПОУ 37952250), ІВАN UА408999980313080094000009612, отримувач: УК у м. Ів.-Фр./ОТГ м. Ів.-Фр./, код отримувача 22080300).
Слід також зазначити, що рішення суду першої інстанції прийнято 07.10.2020, відтак суд першої інстанції не міг знати про врегулювання спору в добровільному порядку, сторони не подавали суду доказів на підтвердження врегулювання спору в добровільному порядку.
Крім того, за приписами ч. 3 ст. 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право її відкликати до постановлення ухвали про відкриття провадження у справі, водночас провадження у даній справі відкрито ухвалою від 01.02.2021, а клопотання про повернення апеляційної скарги скаржник подав 01.04.2021.

Щодо суті спору.
Згідно з встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що:

13.11.2017 ДП "Івано-Франківський котельно-зварювальний завод" (орендодавець) та ДМП "Івано-Франківськтеплокомуненерго" (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна № 19-О (надалі договір).
Згідно п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно приміщення котельні ДП "Івано-Франківський котельно-зварювальний завод" площею 634, 0 кв. м розміщене за адресою вул. Хриплинська, м. Івано-Франківськ, що перебуває на балансі ДП "Івано-Франківський котельно-зварювальний завод", вартість якого визначена згідно з висновком про оцінку від 08.09.2017 і становить за незалежною оцінкою 1511417 грн 00 коп. без ПДВ.
Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що орендна плата перераховується орендарем щомісячно у строк не пізніше 10-го числа місяця наступного за звітним і спрямовується 30% від суми орендної плати до державного бюджету, а 70 % від суми орендної плати на рахунок орендодавця. До 15 числа орендар зобов`язаний надати орендодавцеві інформацію про перерахування орендної плати за попередній місяць. на вимогу орендодавця орендар зобов`язаний проводити звіряння взаєморозрахунків по орендних платежах і оформляти відповідні акти звіряння.
Як зазначає у позовній заяві військова прокуратура у ході проведення ревізії встановлено, що у період з 01.01.2016 по 30.06.2019 до державного бюджету не спрямовувалися 30 % від суми орендної плати в загальній сумі 1155241,05 грн.
Зокрема, по договору оренди нерухомого майна № 19-О від 13.11.2017 не зараховано до державного бюджету 30 % від суми орендної плати, що становить 178115,87 грн.
В підтвердження факту надання послуг оренди позивачем подано суду акти надання послуг за період з січня 2018 року по квітень 2020 року та лист № Б-364 від 05.10.2020, в якому повідомлено про коригування розміру орендної плати, враховуючи відповідні індекси інфляції.
Дані обставини сторонами, зокрема апелянтом не оскаржуються.
Однак, відповідач не виконав свої зобов`язання згідно умов п. 3.1 договору, що призвело до виникнення заборгованості та слугувало підставою для звернення з позовом до суду з вимогою про стягнення 178115,87 грн.
Також судом встановлено, що відповідачем в процесі розгляду справи в суді першої інстанції частково було сплачено кошти в сумі 25000,00 грн про що свідчать платіжні доручення № 4780 від 14.07.2020 на суму 20000,00 грн та № 5188 від 02.09.2020 на суму 5000,00 грн, які додані до клопотання відповідача про закриття провадження у справі в частині сплачених коштів.
Відтак, на момент прийняття оскаржуваного рішення, несплаченим залишився борг в сумі 153115,87 грн.
Отже, судом першої інстанції взято до уваги сплачені відповідачем частково кошти в сумі 25000,00 грн та спір розглянуто за наявності у відповідача заборгованості в сумі 153115,87 грн.

При перегляді рішення місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:
Згідно з ч.1    ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до    ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно зі    ст.11 Цивільного кодексу України    цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).
Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Судом встановлено, що правовідносини сторін у даній справі виникли на підставі укладеного сторонами договору оренди нерухомого майна Державного підприємства “Івано-Франківський котельно–зварювальний завод”.
Судовою колегією встановлено, що зазначений правочин за своїми основними та не основними (другорядними) ознаками є договором найму (оренди).
Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Враховуючи той факт, що майно яке передано в оренду є державним до спірних правовідносин слід застосувати положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
Згідно ч. 1, 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендна плата підлягає коригуванню на індекс інфляції згідно з Методикою розрахунку орендної плати. Якщо орендар отримав майно в оренду без проведення аукціону, відповідне коригування орендної плати на індекс інфляції здійснюється щомісячно.
Порядок розподілу орендної плати для об`єктів, що перебувають у державній власності, між державним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначається Порядком передачі майна в оренду (ч. 1, 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").
Умовами договору оренди нерухомого майна № 19-О від 13.11.2017 сторони погодили порядок проведення орендної плати (30% від суми орендної плати до державного бюджету, а 70 % від суми орендної плати на рахунок орендодавця).
Згідно зі  ст.628 Цивільного кодексу України,    зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За умовами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до  ст.193 Господарського кодексу України,    суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7  ст.193 Господарського кодексу України).
Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Як уже було встановлено вище, позивач належним чином виконав взяті по договору зобов`язання.
Однак, відповідачем порушено зобов`язання щодо здійснення перерахування 30 % від суми орендної плати до державного бюджету в повному обсязі та у визначені строки.
Судом встановлено, що на момент прийняття оскаржуваного рішення, несплаченим залишився борг в сумі 153115,87 грн.
Слід зазначити, що доказів сплати вищезазначеної заборгованості в матеріалах справи відсутні, доказів протилежного сторонами зокрема апелянтом не подано (не надіслано).
Окрім того, апелянт в своїй апеляційній скарзі не заперечує дані обставини.
З огляду на наведене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції  про наявність підстав для стягнення з відповідача  заборгованості в сумі 153 115,87 грн, що становлять 30 % від суми оренди.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що єдиною підставою для скасування оскаржуваного рішення апелянт вказує на те, що місцевий господарський суд не надав апелянту можливості реалізувати своє право на захист, оскільки прийняв рішення, не задовольнивши клопотання апелянта про відкладення розгляду справи, яке подано із належними доказами.
Апеляційний суд відхиляє такі доводи скаржника з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів даної справи, провадження у справі відкрито місцевим судом ухвалою від 30.06.2020 та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 21.07.2020.
Ухвалою від 21.07.2020 розгляд справи відкладено на 03.09.2020, зокрема, у зв`язку з поданням відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи.
          У судовому засіданні 03.09.2020, яке відбулось за участю, в тому числі представника відповідача, оголошено перерву до 29.09.2020.
У судовому засіданні 29.09.2020 оголошено перерву до 07.10.2020.  Відповідач не забезпечив явки свого представника в судове засідання, подав клопотання про відкладення розгляду справи.
У судове засідання 07.10.2020 відповідач повторно не забезпечив явки свого представника, подавши клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю у іншому судовому засіданні.
За приписами ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів відхиляє твердження скаржника про неможливість  реалізувати його право на захист, оскільки його уповноважений представник був присутнім в судовому засіданні. При цьому, суд не визнав явки представника відповідача обов`язковою, а надання переваги іншому судовому засіданню не є підставою для відкладення розгляду справи. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що суд неодноразово відкладав розгляд справи з урахуванням поданого саме відповідачем клопотання про відкладення розгляду.
Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (постанова Верховного Суду у справі  від 01.10.2020 №361/8331/18).

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до  ст.236 ГПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі    ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до  ст. 86 Господарського процесуального кодексу України    суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статтями  76,  77 Господарського процесуального кодексу України    встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до    статті 276 Господарського процесуального кодексу України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи заявника апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів апеляційного господарського суду не вбачає.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.10.2020 у справі № 909/546/20 ухвалено з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.
У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі  ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.129, 252, 269, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу Державного міського підприємства “Івано-Франківськтеплокомуненерго” від 04.11.2020 №17/1206 -  залишити  без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.10.2020 у справі № 909/546/20 - без змін.
3.Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строки та в порядку, визначені статтями 286-291 ГПК України.
          
Головуючий (суддя-доповідач):                                                            Т.Б. Бонк

Судді                                                                                                    С.М.Бойко
                                                                                                              
О.І.Матущак