Ухвала
Іменем України
 
15 квітня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 755/18477/19
провадження № 61-3172ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»,
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, Державне підприємство «Прозорро.Продажі», Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»,
 
розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року у складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Саліхова В. В., Шахової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк» або Банк) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач В. В., Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Матвієнко А. А., Державне підприємство «Прозорро.Продажі» (далі - ДП «Прозорро.Продажі») про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.
Позов обґрунтовано тим, що 23 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 11186981000 про надання споживчого кредиту на підставі якого оформлено кредит на споживчі цілі у сумі 110 000,00 дол. США з метою забезпечення виконання умов якого, ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки нерухомого майна від 23 липня 2007 року, передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами. У січні 2015 року ПАТ «Дельта банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки у задоволенні якого, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року, відмовлено. Таким чином, на думку позивача, Банк використав своє право на судовий розгляд спору по суті.
Разом з тим, з Інформаційної довідки від 19 липня 2019 року позивачу стало відомо про те, що ПАТ «Дельта банк» зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру в позасудовому порядку.
Так, позивач вважала, що у приватного нотаріуса були відсутні підстави для проведення державної реєстрації права власності на квартиру, що є предметом іпотеки, за Банком, оскільки в даному випадку на позивача розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII (далі - Закон № 1304-VII). Крім того, у спірній квартирі зареєстровані діти, у зв`язку з чим, підстави для вчинення будь-яких правочинів щодо вказаної квартири без дозволу органів опіки та піклування, відсутні.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В. В. про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 47913320 від 23 липня 2019 року про реєстрацію права власності на кв- АДРЕСА_1 за ПАТ «Дельта Банк», номер запису про право власності: 32517499, незаконним та скасовано його; поновлено право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі у розмірі 768,40 грн.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що квартира  АДРЕСА_1  не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ПАТ «Дельта Банк» як забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору від 23 липня 2007 року, укладеного в іноземній валюті, тому у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ «Дельта Банк».
25 лютого 2021 року ПАТ «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Матвієнка А. А. засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у вищевказаній справі. У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» зазначило клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та відстрочення сплати судового збору.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2021 року поновлено ПАТ «Дельта Банк» строк на касаційне оскарження рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, в задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору відмовлено, касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишено без руху до 15 квітня 2021 року, але не більше десяти днів з дня отримання ухвали заявником для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема для сплати судового збору у розмірі 3 073,60 грн.
 
У строк визначений в ухвалі Верховного Суду Банк усунув недоліків, шляхом сплати судового збору у розмірі 3 073,00 грн, на підтвердження чого надав платіжне доручення від 25 березня 2021 року № 32182.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу оформлену відповідно до вимог статті 392 ЦПК України, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття або відмову у відкритті касаційного провадження.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що Банк направляв позивачу рекомендованим листом про порушення зобов`язань за кредитним договором та наслідки в разі невиконання такої вимоги. ПАТ «Дельта Банк» вказує, що дія Закону № 1304-VII стосується виключно стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, цей Закон не регулює порядку вчинення реєстраційних дій державним реєстратором та не може бути правовою підставою для відмови у прийнятті заяви на проведення реєстраційної дії, а також відмови у державній реєстрації. Таким чином, дії Банку були правомірними, а положення Закону № 1304-VII не підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Також Банк посилається на правовий висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, як на підставу касаційного оскарження судових рішень (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11186981000 згідно з умовами якого, Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 110 000,00 дол. США.
23 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки нерухомого майна № 59476 предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_3 .
25 вересня 2017 року ПАТ «Дельта Банк» направило на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 листи-вимоги, в яких вимагало достроково погасити заборгованість позичальника за кредитним договором, яка станом на 01 липня 2017 року становить 4 597 310,66 грн, які були отримані ними 28 вересня 2017 року.
23 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачовим В. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Дельта Банк».
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV).
Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на  час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Приписами статті 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Закону № 1304-VII передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та Договору іпотеки) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).
Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ПАТ «Дельта Банк» як забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору від 23 липня 2007 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ «Дельта Банк».
Доводи ПАТ «Дельта Банк» про те, що суди попередніх інстанцій при ухваленні рішень не врахували правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі       № 355/385/17 щодо обов`язковості умов договору та його тлумачення, є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на таке.
У постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 Верховний Суд зробив висновок про те, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Тлумачення статей 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
У постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20), зроблено висновок, що спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку з реалізацією іпотекодержателем своїх прав на предмет іпотеки за договором укладеним, на забезпечення зобов`язань за споживчим кредитним договором, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до підпункту 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умов, визначених цим підпунктом.
Законом № 1304-VII введено тимчасовий мораторій на стягнення майна громадян України, наданого в забезпечення споживчих кредитів в іноземній валюті.
На вказану обставину звертав увагу Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року по справі № 760/18364/16-ц (провадження № 61-2792св19).
У справі суди встановили цільове призначення одержаного ОСОБА_2 кредиту, зокрема, що позичальник отримав кредитні кошти для задоволення власних потреб, як споживач.
За таких обставин, доводи касаційної скарги Банку про наявність правових підстав для вчинення приватним нотаріусом дій щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Дельта Банк» спростовуються аналізом наведених вище норм матеріального права.
 
Оскаржувані судові рішення прийняті з дотриманням норм матеріального права та повністю відповідає правовим висновкам щодо правильності застосування судами положень Закону № 1304-VII, які неодноразово наводились в постановах Верховного Суду, у зв`язку з чим доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального права є необґрунтованими.
Аргументи, з яких виходили суди попередніх інстанцій, вирішуючи даний спір, узгоджуються з висновками, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від яких Велика Плата Верховного Суду не знайшла підстав відступати (постанова від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц).
Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Матвієнко Андрій Анатолійовича, Державне підприємство «Прозорро.Продажі» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:    	І. Ю. Гулейков       О. В. Ступак       Г. І. Усик