КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

єдиний унікальний номер справи: 761/44318/17
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/163/2021
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ                                 УКРАЇНИ
 
23 лютого 2021 року Київський апеляційний суд  в складі колегії суддів:
 
судді - доповідача:                                               Білич І.М.
суддів:                                                                   Березовенко Р.В., Нежури В.А.
при секретарі:                                                       Кемському В.В.
за участю:      представника ОСОБА_1               адвоката    Даниленко Є.М.
                        представника ОСОБА_2                адвоката   Савченко С.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року, постановлені під головуванням судді Дніпровського районного суду м. Києва Гаврилової О.В.,
у цивільній справі №761/44318/17 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та стягнення коштів.
в с т а н о в и л а :
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до   ОСОБА_4 про  визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 23 грудня 1996 року, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2012 року.
За час перебування у шлюбі за спільні кошти ними було набуто наступне майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 ; трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 ; автомобіль   JAGUAR XJ, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , дата реєстрації 06 листопада 2011 року; автомобіль CHRYSLER 300C, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , дата реєстрації 01червня 2006 року.
Зазначила, що   квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 було   придбано за спільні кошти сторін та за рахунок кредитних коштів у 2003 та 2005 роках відповідно.
У серпні 2016 року,   за її письмовою та нотаріально посвідченою згодою, відповідачем було продано квартиру АДРЕСА_3 . За її спогадами, ціна продажу квартири склала   гривневий еквівалент 105 000 доларів США, що станом на 02 серпня 2016 року  становило   2 602 267 грн. За домовленістю сторін частина виручених від продажу коштів у розмірі гривневого еквіваленту 22 000 доларів США   повинна була бути направлена на погашення залишку заборгованості за кредитним договором №220-05-И від 01 серпня 2005 року, за рахунок якого було придбано квартиру АДРЕСА_2 , з метою припинення іпотеки. З виручених від продажу квартири коштів відповідач погасив заборгованість за кредитним договором. Залишок коштів у розмірі 2 057 030 грн. відповідач залишив собі, чим порушив її права.
Оскільки у серпні 2016 року відповідач відмовився визнавати її право на  набуте у шлюбі майно, з урахуванням заяви від 08 лютого 2019 року про зменшення розміру позовних вимог, просила суд:
 визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3    право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 
та   1/2 частину автомобіля   CHRYSLER 300C, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , дата реєстрації 01 червня 2006 року за кожним. 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 325 500 грн, як частку у спільній сумісній власності подружжя, які були отримані відповідачем від продажу квартири АДРЕСА_3 .
 
Рішенням   Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року   позов ОСОБА_1 задоволено частково.
У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 за кожним. 
Стягнуто   з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі   594 191,15 грн. як частку у спільній сумісній власності подружжя. 
У решті позову відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 як особа, яка не брала участі у справі, але вважала, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав та інтересів, посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, просила рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири   АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Зазначаючи, що судом безпідставно не було залучено її до участі у справі, оскільки вона зареєстрована та проживає у спірній квартирі, а тому визнання судом за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири безпосередньо впливає на її права та обов`язки. Крім того, вказувала, що спірна квартира була придбана за ОСОБА_4 (відповідача) та її ( ОСОБА_2 ) особисті грошові кошти, про що зокрема свідчить перерахування скаржником на рахунок ОСОБА_3 7800 доларів США у 2003 році, у той час як позивачка будь-яких доказів фінансової участі при купівлі спірного нерухомого майна суду не надала.
 
Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказувалось на необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін.
 
У судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_2 - адвокат Савченко С.І. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Даниленко Є.М. заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, у судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися, у силу вимог ст. 372 ЦПК України.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що доводи апеляційної скарги не містять у собі посилань щодо невідповідності висновків суду в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , та відмови  в задоволенні інших вимог, то судом апеляційної інстанції  вказане рішення суду першої інстанції в зазначені й частині не переглядається. 
 
Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 23 грудня 1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2012 року (том І а.с.17-18).
Від шлюбу сторони мають двох доньок: ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 2 а.с.36, 37).
10 вересня 2003 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (продавці) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким покупець купив квартиру  
АДРЕСА_1 , купівлю-продаж здійснено за 152 110,00 грн. 
Позивач звертаючись з позовом  вказувала, що  зазначена вище квартира була набута сторонами під час  перебування  у шлюбі.
Відповідач заперечуючи проти заявлених позовних вимог  зазначав, що  квартира АДРЕСА_1 була придбана на його особисті кошти, кошти його матері та бабусі, що підтверджував як поясненнями по справі так і показами свідків  ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 
 
Суд першої інстанції з урахуванням наданих сторонами доказів, задовольняючи вимоги позивача, вказував на те, що:
Відповідачем  не було надано доказів на підтверження виконання доручення ОСОБА_2 від 18 травня 2001 року щодо розпорядження належною йому квартирою АДРЕСА_4 (том ІІІ, а.с.28), як і доказів належності відповідачеві вказаної квартири.
20 листопада 2002 року ОСОБА_2 було розміщено 15500,00 грн.в АТ «Кредит Банк (Україна») на депозитному рахунку «Стандарт» строком на 181 день -до 20 травня 2003 року, що підтверджується копією відповідного договору №2630017245 (том ІІІ,а.с.29-30). Згідно копії прибуткового касового ордеру №666448 від 20 листопада 2002 року вищевказану суму внесено на депозит за даним договором (том ІІІ, а.с.31).
18 червня 2003 року ОСОБА_2 було розміщено 7800,00 доларів США в АТ «Кредит Банк (Україна») на депозитному рахунку «відпускний» строком на 138 днів -
до 03 листопада 2003 року, що підтверджується копією відповідного договору №2630/01/21513. Згідно копії прибуткового касового ордеру №983021 від 18 червня 2003 року вищевказану суму внесено на депозит за даним договором. Згідно умов договору, додаткові кошти на депозитний рахунок в період дії цього договору не зараховуються (п.5.1. договору).
Також матеріали справи містять копію прибуткового касового ордеру №1017224 від 10 липня 2003 року, згідно якого ОСОБА_2 здійснено особистий внесок на її поточний рахунок в сумі 7800,00 доларів США (том ІІІ, а.с.35).
У матеріалах справи також наявна копія бланку платіжного доручення в іноземній валюті від 11 липня 2003 року (число виправлено) щодо здійснення ОСОБА_2 переказу 7800,00 доларів США, призначення платежу - ОСОБА_3 проте корінець цього платіжного доручення банком не заповнено, не містить візи кредитного відділу, відмітки про проведення банком коштів та відбитку печатки банку (том 3 а.с. 36).
Спірна квартира придбана за договором купівлі продажу від 10 вересня 2003 року.
Сторонами визнано в судовому засіданні ту обставину, що для придбання квартири АДРЕСА_1 відповідачем ОСОБА_3 було отримано кредит у банку.
Згідно листів Печерської філії АТ «ПриватБанк» від 16 січня 2006 року, ОСОБА_3 виконано зобов`язання за кредитним договором №K3H0G015072575 від 04 вересня 2003 року (том 3 а.с.39, 40).
Таким чином, суд вважав, що стороною відповідача не надано суду письмових доказів належності відповідачеві та/або його матері та/або бабусі квартири (квартир) у м. Дрогобичі Львівської області, продажу таких квартир та спрямування коштів від їх реалізації на придбання квартири АДРЕСА_1 . Не надано доказів того, що дана квартира повністю або частково була придбана за рахунок коштів, які за вищевказаними договорами були розміщені матір`ю відповідача на депозитних рахунках. Доказів наявності у бабусі відповідача будь-яких заощаджень, як до так і після придбання даної квартири, матеріали справи також не містять, як і доказів спрямування таких заощаджень на придбання квартири.
Також судом першої інстанції вказувалось на те, що факт продажу/придбання квартири та походження коштів на її придбання не може бути підтверджений лише показаннями свідків за умови відсутності інших належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.
Так як, згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
При цьому, надаючи оцінку показам свідків щодо походження коштів на придбання квартири АДРЕСА_1 , суд  зазначав про наступне.
ОСОБА_2 при допиті її в якості свідка не змогла пояснити, чому наявні в неї та її матері кошти (за умови їх достатності) не були одразу сплачені за придбання квартири по АДРЕСА_5 та покупцем за договором не виступала бабуся відповідача. Також свідок не змогла пояснити необхідність отримання відповідачем кредиту за умови наявності у його бабусі значних грошових заощаджень, які в подальшому нібито спрямовувались на погашення кредитної заборгованості, як і не змогла пояснити механізм обміну наприкінці 1980-х років радянських рублів в долари США. При цьому, навіть за умови наявності у бабусі відповідача грошових коштів у грошовій одиниці колишнього СРСР, з урахуванням подальшої девальвації вказаної грошової одиниці, є обґрунтований сумнів можливості збереження таких заощаджень, без їх обміну на іноземну валюту з дотриманням чинного на той час законодавства, що регулювало придбання валютних цінностей.
Щодо пояснень свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про їх обізнаність стосовно того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за кошти матері та бабусі відповідача суд зазначав, що показання вказаних свідків в цій частині є суперечливими та не узгоджуються між собою.
Так свідок ОСОБА_9 показала, що перший внесок на придбання квартири по АДРЕСА_5 був здійснений за рахунок коштів від продажу квартири в м. Дрогобичі. При цьому свідок не надала жодних відомостей як про таку квартиру так і про те, кому вона належала.
Свідок ОСОБА_10 показав, що квартира по АДРЕСА_5 була придбана за кошти матері та бабусі відповідача.
А свідок ОСОБА_11 показав, що чув розмову між відповідачем та його матір`ю про те, що відповідач візьме кредит, а матір буде надавати кошти на його погашення. Свідком реалізації такого наміру ОСОБА_11 не був.
При цьому вказані свідки не були присутніми як при передачі коштів так і при укладанні договорів купівлі-продажу квартир як в м. Дрогобичі так і в м. Києві.
Відтак, суд першої інстанції  вважав, що стороною  відповідачане надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження придбання квартири  АДРЕСА_1 за особисті кошти відповідача, його матері та/або бабусі.
Оскільки спірну квартиру сторони набули за час перебування в шлюбі, то з урахуванням положень ст.22 КпШС України (що діяла на час виникнення спірних правовідносин), за якою майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Тому позов в цій частині підлягав до задоволенню шляхом визнання за позивачем та відповідачем, в порядку поділу майна подружжя, права власності по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 за кожним.
Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Доводи апеляційної скарги в частині того, що спірна квартира була придбана за ОСОБА_4 (відповідача) та її ( ОСОБА_2 ) особисті грошові кошти, про що зокрема свідчить перерахування скаржником на рахунок ОСОБА_3 7800 доларів США у 2003 році, у той час як позивач будь-яких доказів фінансової участі при купівлі спірного нерухомого майна суду не надала - є ідентичними  доводам  відповідача по справі ( ОСОБА_3 ), яким суд першої інстанції надав належну оцінку. Колегія суддів вважає висновки суду  першої інстанції є достатньо аргументованими, а відтак відсутні підстави повторної відповіді  суду на ті ж самі аргументи скаржника.
Скаржником у підтвердження доводів апеляційної скарги не надано жодного належного та допустимого доказу щодо придбання спірної квартири за її особисті кошти, зокрема, квитанцій, чеків, платіжних документів тощо.
Доводи апеляційної скарги в частині того, що  судом першої інстанції  були взяті до уваги лише доводи позивача при вирішенні питання щодо стягнення з відповідача грошових коштів як частки у спільній власності подружжя, не можуть бути підставою для скасування рішення.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримувати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб їх повторювати  ( справа « Хірвісаарі проти Фінляндії»). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Колегія суддів вважає, що ні подана скаржником апеляційна скарга, ні надані представником у ході апеляційного розгляду справи  пояснення не містили в собі доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги в частині того, що ОСОБА_12 ( скаржник) зареєстрована та проживає у спірній квартирі. Матеріали справи містять в собі не завірену належним чином ксерокопію паспорта скаржника, сторінка щодо реєстрації якого є нечитабельною із-за якості друку.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині рішення повно і всебічно дослідив  наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне і  обґрунтоване рішення,і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема. 
Предметом апеляційного оскарження є також ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року, за якою було  відмовлено у залученні ОСОБА_2 до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
  Відмовляючи у задоволенні  клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що  доводи  ОСОБА_2 для залучення її в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ( квартира  АДРЕСА_1 ,  а саме:є особистою власністю ОСОБА_3 ; в листопаді  2002 року на підставі доручення ОСОБА_3  вона здійснила продаж, належної на той час відповідачу квартири в м. Дрогобич Львівської області; отримані гроші розмістила на гривневому  депозитному рахунку в банку, і після закінчення дії договору передала кошти ОСОБА_3 ; недостатність  отриманих коштів змусила ОСОБА_3 звернутися до банківської установи  щодо отримання кредитних коштів. В вказують про відсутність  даних щодо придбання спірної квартири і за кошти ОСОБА_2 , як і оформлення  права власності на дану квартиру в той час як право проживання є похідним від права власника квартири.
Відтак суд вважав, що відсутні підстави вважати, що результат розгляду даної цивільної справи може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_2 щодо однієї  зі сторін. У ході апеляційного розгляду справи  скаржником не було надано доказів на спростування висновків суду. При цьому слід зазначити, що  ОСОБА_2 подаючи скаргу вказує саме про порушення своїх прав, однак не беручи при цьому до уваги, що  за таких обставин її заява  з метою захисту свого права повинна була містити в собі самостійні вимоги щодо предмету спору у справі шляхом подачі позовної заяви.

 

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що  оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.  

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374,375, 381 -384, 387  ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
 
Повний текст постанови складено  23 березня 2021 року
 
            Суддя-доповідач:
 
            Судді: