П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/14263/20	
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача - Турецької І. О.,
суддів - Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - ГУПФ України в Одеській області), в якому просив:
- визнати протиправними дії щодо обмеження з 12 серпня 2020 року призначеної та виплачуваної пенсії максимальним розміром;
- зобов`язати здійснювати з 12 серпня 2020 року виплату ОСОБА_1 пенсії без обмеження її максимальним розміром, а також провести доплату різниці в пенсії між максимально нарахованими та фактично виплаченими розмірами з 12 серпня 2020 року по день проведення доплати.
В обґрунтування заявлених вимог позивач пояснив, що йому призначено пенсію по інвалідності, відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 01 січня 1992 року №2262-XII (далі - Закон №2262-XII), загальний підсумок розміру якої склав 20  601,11 грн.
Втім, на підставі ч.7 ст.43 Закону №2262-XII, розмір пенсійних виплат був обмежений максимальним розміром, встановленим ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», який склав десять прожиткових  мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, у сумі 17120,00 грн. 
Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року у справі №7-рп/2016, яким визнано неконституційним положення ч.7 ст.43 Закону №№2262-XII, позивач вважає дії ГУПФ України в Одеській області щодо обмеження його пенсії по інвалідності максимальним розміром, протиправними.
При цьому, ОСОБА_1 звертає увагу суду на наявність правового висновку з аналогічних питань викладеного у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі №522/16882/17, від 06 листопада 2018 року у справі №522/3093/17 та від 03 жовтня 2018 року у справі №127/4267/17.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що за змістом норм ст.2, п.2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI (далі - Закон №3668-VI) розміри призначених за Законом №2262-XII пенсій, не можуть перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Зазначені вище положення Закону №3668-VI не визнавались у встановленому порядку Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), отже, є чинними і підлягають виконанню.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 просить його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції повинен був вирішувати дану справу з урахуванням ст.17 Конституції України та керуючись рішенням Конституційного Суду України у справі за №7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року, які спростовують відповідність ст.2 Закону №3668-VI вимогам Конституції України.
За таких обставин, скаржник вважає, що передбачені ст.2 Закону №3668-VI обмеження максимального розміру пенсії застосовані судом першої інстанції, в оскаржуваному рішенні, помилково.
Поряд з цим, позивач наголошує на тому, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України відокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004).
26 лютого 2021 року від представника ОСОБА_1 адвоката Ролінського Володимира Володимировича надійшло клопотання про надання доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу (розподіл судових витрат між сторонами) на загальну суму 20  000,00 грн.
16 березня 2021 року ГУПФ України в Одеській області подало відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що доводи позивача є такими, що не засновані на нормах Закону №3668-VI та суперечать усталеної практики Верховного Суду про те, що норми законодавства в частині обмеження максимального розміру пенсії неконституційними не визнавалися.
Поряд з цим, посилаючись на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду в постанові від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18, пенсійний орган у відзиві наголошує на тому, що позивачем не надано належних доказів понесення ним витрат на правову допомогу, що являється законною та мотивованою підставою для відмови у стягненні витрат на правову допомогу із відповідача.
До того ж, відповідач, керуючись ч.2 ст.73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якою забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим законом, наголошує, що у разі задоволення клопотання позивача про компенсацію витрат на правову допомогу відбудеться нецільове використання коштів.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 є військовим пенсіонером з 12 серпня 2020 року отримує пенсію довічно по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до протоколу, за пенсійною справою №1501025931 від 12 серпня 2020 року, грошове забезпечення позивача, що підлягало врахуванню для обчислення пенсії складало:
посадовий оклад 8180,00 грн.;
оклад за військовим званням 1480,00 грн.;
надбавка за вислугу років 4347,00 грн.;
середньомісячна сума додаткових видів ГЗ за 24 місяці 5859,31 грн.;
Пенсія позивачу призначена виходячи з розміру 80% грошового забезпечення, основний розмір пенсії встановлено 20601,11 грн. (а.с.7), але з урахуванням максимального її розміру, остання виплачується в сумі 17120,00 грн.
Обмеження розміру пенсії стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.
Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Відповідно до ст.21 Закону №2262-ХІІ пенсії по інвалідності військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються в таких розмірах, зокрема, особам з інвалідністю внаслідок війни I групи - 100 процентів, II групи - 80 процентів, III групи - 60 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку).
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є інвалідом ІІ групи, а отже має право отримувати пенсію в розмірі 80% відповідних сум грошового забезпечення.
Згідно Закону України від 24 грудня 2015 року №848-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» ст.43 Закону №2262-XII доповнено частиною 7 про те що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Проте, зазначене положення в цілому визнано неконституційним відповідно до Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року.
Згідно із пунктом другим резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, зокрема, частина 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, з 20 грудня 2016 року ч.7 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», є нечинною.
Відповідно до Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який відповідно до Прикінцевих положень цього Закону, набрав чинності з 01 січня 2017 року, у ч.7 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».
Таким чином, буквальне розуміння змін, внесених Законом України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»  з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року дозволяє стверджувати, що у Законі №2262-XII відсутня ч.7 ст.43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр, є нереалізованими.
Наведене означає, що протягом 2017 року стаття 43 Закону №2262-XII не передбачала положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.
Тобто, внесені Законом України від 06 грудня 2016 року №1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до частини 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.
Таким чином, з 20 грудня 2016 року (Рішення Конституційного Суду України) обмеження максимальним розміром пенсії є протиправним та відповідно є протиправними дії відповідача щодо обмеження призначеної позивачу пенсії по інвалідності максимальним розміром.
Крім того, колегія суддів акцентує увагу на те, що відповідно до ст.1-1 Закону №2262-XII законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Закон №2262-XII є спеціальним до спірних правовідносин та саме його норми слід першочергово застосовувати для їх врегулювання.
Суттєвою є обставина, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром вже регулювалося ч.7 ст.43 Закону №2262-XII, яка визнана неконституційною з 20 грудня 2016 року, а тому неможливо стверджувати, що з вказаної дати виникла ситуація, за якої дане питання попадає під регулювання положень Закону №3668-VI в частині, що не вирішується нормами Закону №2262-XII.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає помилковими висновки суду першої інстанції, який застосував до спірних правовідносин Закон №3668-VI.
Застосування положень Закону №3668-VI по відношенні до військовослужбовців фактично зводить нінащо наслідки прийняття рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, яким фактично встановлено, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром не відповідає ст.17 Конституції України.
Висновки по даній справі не спростовують можливість застосування норм Закону України №3668-VI по відношенні до осіб, щодо яких положення про обмеження виплати пенсії в максимальному розмірі встановлено іншими спеціальними Законами, які у встановленому порядку неконституційними не визнано.
Застосування обмеження максимального розміру щодо пенсій військовослужбовців, які їх отримують по інвалідності, створює ситуацію, за якої нівелюється залежність розміру пенсії від встановленої групи інвалідності, оскільки при перевищенні межі максимального розміру військовослужбовці І, ІІ, ІІІ груп інвалідності отримують пенсію в єдиному розмірі, що є недопустимим.
Вказана вище правова позиція викладена у останніх постановах Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі №813/678/18 та від 09 лютого 2021 року у справі №640/2500/18, яку апеляційний суд відповідно до положень КАС України враховує при вирішенні спору та застосуванні норм права, які регулюють спірні правовідносини.
На підставі наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що відмова ГУПФ України в Одеській області у перерахунку і виплаті пенсії позивачу з обмеженням граничного розміру пенсії є такою, яка не ґрунтується на законі. Зокрема, в даному випадку така відмова за своєю суттю є звуженням обсягу прав позивача та позбавленням його права на соціальний захист у повному обсязі як то передбачено законодавством, яке регулює спірні правовідносини.
За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги та не погоджується з рішенням суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
На підставі вищевикладеного та відповідно до ст.317 КАС України, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.
Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглянуто рішення суду першої інстанції, що ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Перерозподіл судових витрат відповідно до вимог ст.139 КАС України не передбачений, оскільки особа, на користь якої винесено рішення звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Поряд з цим, згідно пунктів 1, 3 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини 1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Так, на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем було надано до суду копії наступних документів: 
- договір про надання юридичної допомоги №1 від 15 лютого 2021 року;
- квитанція про сплату позивачем 20000,00 грн. відповідно вимог договору №1 від 15 лютого 2021 року;
- довідка про сплату послуг на юридичну допомогу до договору про надання правової допомоги №1 від 15 лютого 2021 року;
- акт наданих послуг по договору про надання юридичної допомоги від 25 лютого 2021 року;
- розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс внаслідок розгляду справи №420/14263/20 на стадії апеляційного оскарження;
- доказ направлення 25 лютого 2021 року ГУПФ України в Одеській області даного клопотання з додатками.
Зі змісту вказаних доказів вбачається, що загальна вартість наданих адвокатом послуг на правничу допомогу складає 20  000,00 грн., з яких:
- 5000,00 грн. - консультація клієнта, узгодження правової позиції;
- 2000,00 грн. - вивчення практики судів щодо пенсійних справ військовослужбовців через Єдиний реєстр судових рішень;
- 3000,00 грн. - збір доказів, ознайомлення з пенсійною справою позивача;
- 2000,00 грн. - ознайомлення з матеріалами, які подані відповідачем до справи №420/14263/20;
- 3000,00 грн. - написання апеляційної скарги та реєстрація її в суді;
- 5000,00 грн. - канцелярські витрати, ведення справи в апеляційному суді.
Вказано, що вартість 1 години наданих послуг (надання професійної правничої допомоги) клієнту адвокатом складає 1  135 грн.
Для оплати за надані адвокатом послуги позивачу було виписано у рахунок на оплату наданої професійної правової (правничої) допомоги у справі №420/14263/20 на суму 20  000,00 грн.
Як передбачено частинами 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вже зазначено вище, ГУПФ України в Одеській області 16 березня 2021 року у відзиві на апеляційну скаргу наголосило на зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, вказавши про те, що заявлена сума є неспімірною. Обґрунтовуючи такий довід Пенсійний фонд зазначив, що спір, який є предметом розгляду має ознаки незначної складності, розглядався в порядку письмового провадження. Окрім того,  задоволення клопотання позивача щодо компенсації витрат на правову допомоги призведе до нецільового  використання коштів.
Вивчаючи обґрунтованість заявленої суми, колегія суддів звертає увагу на таке.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Як зазначалося вище, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних послуг.
Колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що справа дана відноситься до справ незначної складності, розглядається в порядку письмового провадження, а тому обсяг робіт і час, витрачений на підготовку процесуальних документів, є явно неспівмірними.
Зокрема, слід увагу на таке.

Так, у розрахунку витрат на професійну правничу допомогу адвокат Ролінський В. В. указує, що збір доказів та ознайомлення з пенсійною справою ОСОБА_1 , із розрахунку 1  135 грн за 1 годину, складає 3  000 грн, а ознайомлення з документами, які подані ГУПФ України в Одеській області та знаходяться в даній справі складає 2000 грн.

Водночас, як встановив суд апеляційної інстанції, матеріали пенсійної справи, направялися ГУПФ України в Одеській області на запит суду першої інстанції та знаходяться в даній справі, а інші докази, відповідачем не надавалися. Іншими словами, ознайомлення з пенсійною справою та з документами, які подані ГУПФ України в Одеській області до матеріалів судової справи складається з одних і тих же дій.

За таких підстав, на думку колегії суддів, вартість робіт в сумі 5  000 грн щодо ознайомлення з матеріалами справи на 57 аркушах є завищеною.
Також є завищеною сума - 5  000 грн щодо консультації клієнта та узгодження з ним правової позиції. Якщо виходити із розрахункової одиниці оплати (1  135 грн. за 1 годину), то консультація клієнта щодо виплати пенсії в належному розмірі відбувалася, більше 4-х годин, що не властиво для такої категорії справ.

Витрати на вивчення практики судів щодо пенсійних справ військовослужбовців в ЄДРСР не є заявами по суті справи, і вчинення таких дій, згідно з процесуальним законом, не вимагається, а тому не підлягає відшкодуванню.
Окрім того, варто відзначити, що такі витрати можуть входити до витрат щодо складання апеляції.
Оцінюючи вартість послуг щодо складання апеляційної скарги (3  000 грн), колегія суддів встановила, що по своєї суті, вона повторює доводи позову ОСОБА_1 , але треба відзначити, що в неї наведено більше прикладів розгляду такої категорії справ судами України, в тому числі і Верховним Судом.
За таких умов, ураховуючи час, витрачений на складання апеляції, колегія суддів вважає, що вартість такого виду правової допомоги повинна складати 2  000 грн.
Вимоги адвоката ОСОБА_2 про відшкодування йому канцелярських витрат та витрат на ведення справи в П`ятому апеляційному адміністративному суді у сумі 5  000 грн задоволенню не підлягають, адже не підтверджені жодними документами.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що стягненню з ГУПФ України в Одеській області, за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 належать витрати на професійну правничу допомогу в загальній сумі 2  000 грн.

Керуючись статтями 308, 311, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року - скасувати.
Прийняти у справі постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо обмеження максимальним розміром призначеної ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснювати з 12 серпня 2020 року нарахування та виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», без обмеження її максимальним розміром.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 різницю між перерахованою та виплаченою пенсією за минулий час, починаючи з 12 серпня 2020 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, код за ЄДРПОУ 20987385) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2  000,00 (дві тисячі) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 26.04.2021 року.