П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/12942/20	
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Зуєвої Л.Є.,
суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання діяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, в якому просив:
- визнати протиправним рішення Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, викладеним в листі від 06.11.2020 року №21-3816 вих-20, щодо ненарахування та невиплати за період з 2016 по 2020 роки грошових коштів, які складають різницю між отриманою заробітною платою за виконання обов`язків прокурора на адміністративних посадах військової прокуратури Південного регіону України, додатковими видами грошового забезпечення за виконання обов`язків військовослужбовця Збройних Сил України і належними грошовими коштами;
- зобов`язати нарахувати та виплати за період з 2016 по 2020 роки грошові кошти, які складають різницю між отриманою заробітною платою і належними грошовими коштами за виконання обов`язків прокурора на адміністративних посадах військової прокуратури Південного регіону України, додатковими видами грошового забезпечення за виконання обов`язків військовослужбовця Збройних Сил України;
- визнати протиправною відмову у нарахуванні та виплати військовою прокуратурою Південного регіону України, з 11.09.2020 року (після перейменування) Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_1 за період з 04.07.2016 по 10.09.2020 посадового окладу у належному розмірі;
- зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між отриманим розміром посадового окладу і належним розміром посадового окладу (з 4 липня 2016 року по 30 листопада 2016 року 19140 гривень, з 1 грудня 2016 року по 31 грудня         2016 року 21120 гривень, з 1 січня 2017 по 31 грудня 2017 року 23040 гривень, з 1 січня        2018 року по 31 грудня 2018 року 25372,8 гривень, з 1 січня 2019 року по 24 вересня 2019 року 27662,4 гривень, з 25 вересня 2019 року по 31 грудня 2019 34578 гривень, з 1 січня 2020 року по 10 вересня 2020 року 37836 гривень;
- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 04.07.2016 по 10.09.2020 надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді у розмірі 1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури;
- зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , надбавку за виконання обов`язків на адміністративній посаді у розмірі 1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури;
- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати відповідачем грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2016; 
- зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між отриманою грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік та належною грошовою допомогою на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати за період з 04.07.2016 по 28.02.2018 надбавки за вислугу років у розмірі 35 відсотків від посадового окладу; 
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити різницю між отриманою надбавкою за вислугу років у розмірі 30 відсотків від посадового окладу та належною надбавкою за вислугою років у розмірі 35 відсотків від посадового окладу за період з 04.07.2016 року по 28.02.2018 рік;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати за період з 01.03.2018 по 10.09.2020 окладу за військове звання із розрахунку 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, помноженого на тарифний коефіцієнт 0,84;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , різницю між отриманим окладом за військове звання за період з 01.03.2018 по 10.09.2020 та окладом за військове звання із розрахунку 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, помноженого на тарифний коефіцієнт 0,84 (з 01.03.2018 по 31.12.2018 1563,66 гривень, з 01.01.2019 по 31.12.2019 1752,66 гривень, з 01.01.2020 по 10.09.2020 1983,66 гривень;
- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 8 календарних років служби з урахування посадового окладу прокурора регіональної прокуратури (37836 гривень) та надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді, які передбачені ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", а також окладу за військовим званням (1983,66 гривень;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між отриманою одноразовою грошовою допомогою і належною одноразовою грошовою допомогою в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 8 календарних років служби, з урахуванням посадового окладу прокурора регіональної прокуратури (37836 гривень) та надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді;
- визнати бездіяльність відповідача протиправною щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у загальній кількості 136 днів з урахування посадового окладу прокурора регіональної прокуратури - 37836 гривень та надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді, а також окладу за військовим званням - 1983,66 гривень;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу 1563,66 гривень, з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року 1752,66 гривень, з 01.01.2020 року по 10.09.2020 року 1983,66 гривень;
- визнати бездіяльність протиправною щодо ненарахування та невиплати відповідачем грошового забезпечення за період наданої у 2020 році відпустки та компенсації за всі невикористані у 2020 році дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення із застосуванням коефіцієнту 3,8 календарних дня за 60 днів відпустки;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошове забезпечення за період наданої у 2020 році відпустки та компенсацію за всі невикористані у 2020 році дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення із застосуванням коофіцієнту 3,8 календарних дня за 60 днів відпустки;
- звернути рішення в частині виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання.
В обґрунтування позову зазначалось, що 04.07.2016 року наказом військового прокурора Південного регіону України № 354к позивача призначено на посаду начальника відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері військової прокуратури Південного регіону України. 
Військовою прокуратурою Південного регіону України, усупереч вимогам ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", заробітна плата нараховувалась та виплачувалась позивачу у період липня-серпня 2016 року з розрахунку розміру посадового окладу в 3107,35 гривень, з 01.09.2016 року по 31.08.2017 року – 3148 гривень, вересня 2017 року – 6983 гривні, з 01.10.2017 року до 10.09.2020 року – 7750 гривень. 
Визначена ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014  року № 1697 надбавка за виконання обов`язків на адміністративній посаді – 1.20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури з 4 липня 2016 року по 10 вересня 2020 року взагалі не нараховувалась та не виплачувалась. 
Усупереч вимогам ст. 10.1 зазначеного Закону, у 2016 році військовою прокуратурою Південного регіону України позивачу виплачено грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 5785 гривень 78 копійок, тобто у розмірі меншому ніж місячне грошове забезпечення. 
В супереч п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294, у період з 01.08.2016 року по 10.09.2020 року військовою прокуратурою Південного регіону України Позивачу виплачувалась надбавка за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу, тобто на 5 відсотків менше належного. Усупереч положенням Примітки Додатку 14 до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704, у період з 01.03.2018 року по 10.09.2020 року військовою прокуратурою Південного регіону України Позивачу виплачувався оклад за військовим званням у меншому розмірі - 1480 гривень. 
Наказом Міністра оборони України № 449 від 10.09.2020 року позивача звільнено з військової служби відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та підпункту «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).
Станом на 10.09.2020 року календарна вислуга років позивача становила 24 роки 1 місяць 15 днів, а відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію мали особи, з вислугою 24 роки і шість місяців. 
Так, відповідно до ч. 14 ст. 10-1, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у разі звільнення з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, військовослужбовцям виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше, а також компенсація за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки. 
Проте, як стверджує позивач, відповідач виплатив одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення та компенсацію за невикористані позивачем щорічні основні та додаткові відпустки в кількості 136 календарних днів без урахування розміру посадового окладу прокурора регіональної прокуратури (37836 гривень), надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді (1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури), які передбачені ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", а також окладу за військовим званням (1983,66 гривень), який передбачений у Примітці до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704. 
Усупереч вимогам п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. З Розділу XXXI (Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби) Порядку, 10.09.2020 року відповідачем не виплачено позивачу грошове забезпечення за період наданої у 2020 році відпустки та компенсацію за всі невикористані у 2020 році дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення, із застосуванням коефіцієнту 3,8 календарних дня за 60 днів відпустки. 
На переконання позивача з урахуванням положень статті 43 Конституції України, статтей 115, 116 КЗпП України, бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу заробітної плати за виконання обов`язків прокурора на адміністративних посадах військової прокуратури Південного регіону України та додаткових видів грошового забезпечення за виконання обов`язків військовослужбовця Збройних Сил України, у період з 04.07.2016 по 10.09.2020 у розмірах, визначених у статтях 81, 82 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697, ст.ст. 10-1, 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановами Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 та 10.09.2020 року № 704, а також Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 є протиправною. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Одеса, позов задоволено частково.
Визнано бездіяльність військової прокуратури Південного регіону України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18), за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону провести нарахування та виплату ОСОБА_1 неотриманих грошових коштів, виходячи з розміру посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18), за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року.
Визнано бездіяльність військової прокуратури Південного регіону України щодо ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Південного регіону України ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2016 рік відповідно до вимог ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між отриманою грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік та належною грошовою допомогою на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення, згідно положень ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Визнано бездіяльність військової прокуратури Південного регіону України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 04.07.2016 року по 28.02.2018 року надбавки за вислугу років у розмірі 35 відсотків від посадового окладу, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» згідно додатку 29. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між отриманою надбавкою за вислугу років у розмірі 30 відсотків від посадового окладу та належною надбавкою за вислугою років у розмірі 35 відсотків від посадового окладу за період з 04.07.2016 року по 28.02.2018 року, що передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» згідно додатку 29.
Визнано бездіяльність військової прокуратури Південного регіону України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 8 календарних років служби з урахуванням розміру посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18) за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року. Зобов`язано Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону здійснити перерахунок одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 8 календарних років служби з урахуванням розміру посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18) за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року.
Визнано бездіяльність військової прокуратури Південного регіону України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у загальній кількості 136 днів з урахуванням розміру посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18) за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року.  Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону здійснити перерахунок грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у загальній кількості 136 днів з урахуванням розміру посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18) за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з таким  рішенням, ОСОБА_1 та Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону подано апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги апеляційних скарг в повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначено, що розрахунок окладу за військовим званням повинен здійснюватись у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 704 та примітки до додатку 14. Також, апелянт зазначив, що судом першої інстанції при відкритті провадження в адміністративній справі, протиправно ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами, оскільки позивач оскаржує дії відповідача, вчинені щодо нього під час перебування на посаді прокурора, у зв`язку з чим, дана справа не є справою незначної складності та підляга.ю розгляду за правилами загального позовного провадження. Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач у період з 04.07.2016 року по 10.09.2020 року – не перебував на адміністративних посадах у військовій прокуратурі, а тому відсутні підстави для виплати позивачу надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді у розмірі 1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури.  В апеляційній скарзі щодо вимог у задоволенні яких судом першої інстанції відмовлено позивач зазначив аналогічні доводи викладенні в позові.
Доводами апеляційної скарги Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону зазначено, що законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року № 113-ІХ запроваджено реформування системи органів прокуратури. У той же час, п.3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ХІ визначено, що до дня початку роботи Офцісу Генерального прокурора, обласних прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим законом. Крім того, на зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур , військових прокуратур здійснюжться відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505, яка встановлює працівників органів прокуратури. Днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11.09.2020 року, тобто вже після звільнення позивача, тому на час спірних правовідносин у  період з 26.03.2020 по 10.09.2020 року, положення ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» не поширювались на позивача як на працівника військової прокуратури. Отже, відповідач не мав повноважень (компетенцій) діяти всупереч вимогам Закону №113-ІХ та виплачувати військовослужбовцям військовох прокуратур, у тому числі ОСОБА_1 , в оспорюваний період грошове забезпечення в порядку та в розмірах, передбачених ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру». Таким чином, у відповідча відсутні повноваження самостійно встановлювати підвищений посадовий оклад та виплачувати відповідні кошти позивачу, отже, відповідачем правомірно виплачувалась заробітна плата упродовж 26.03.2020 по 10.09.2020 року відповідо до постанови №505 та Закону №113-ІХ.
15.04.2021 року позивачем подано відзив на апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, в якому, позивач просить відмовити у задоволені апеляційної скарги відповідача в повному обсязі. 
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідачем  до суду не надано.
Також, позивачем до суду надано промову у судових дебатах.
Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів  дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що 04.07.2016 року між ОСОБА_1 та Міністром оборони України укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років (а.с.18-21).
Як вбачається з витягу з послужного списку полковника юстиції, позивач в період з 05.07.2016 року по 10.09.2020 року займав наступні посади:
- з 05.07.2016 року по 10.11.2018 року – начальник відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері Військової прокуратури Південного регіону України;
- з 11.10.2018 року по 13.06.2019 року – начальник відділу представництва інтересів держави, протидії корупції у військовій сфері та в оборонно-промисловому комплексі Військової прокуратури Південного регіону України;
- з 14.06.2019 року по 14.01.2020 року – начальник слідчого відділу управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури Південного регіону України;
- з 15.01.2020 року по 23.03.2020 року – зарахований у розпорядження прокурора Південного регіону України;
- з 24.03.2020 року по 10.09.2020 року – Начальник відділу організаційного та правового забезпечення Військової прокуратури Південного регіону України (а.с.23).
10.09.2020 року наказом Міністра оборони України №449, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» полковника юстиції ОСОБА_1 , начальника відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Південного регіону України, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) (а.с.24, 30).
10.09.2020 року наказом виконуючого обов`язки Військового прокурора Південного регіону України полковника юстиції І.Сиводєда, керуючись ст. ст. 11, 17, 51 Закону України «Про прокуратуру», п. 18 та п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», п. 14 ст. 101, п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», п. 242 та п. 245 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008, полковника юстиції ОСОБА_1 , якого наказом Міністра оборони України від 10.09.2020 року № 449 звільнено з військової служби у запас за п.п. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 10 вересня 2020 року звільнено з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Малиновського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеси (а.с.33).
Вказаним наказом зобов`язано Відділ фінансування та бухгалтерського обліку військової прокуратури регіону провести з полковником юстиції ОСОБА_1 повний розрахунок, виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 08 повних календарних років служби; виплатити за вересень 2020 року премію у розмірі 40% від грошового забезпечення; виплатити грошову компенсацію за дні невикористаних щорічних основних та додаткових відпусток відповідно до довідки начальника відділу роботи з кадрами військової прокуратури Південного регіону України; виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, право на отримання якого наступило, у розмірі відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 та зазначено, що щорічну основну відпустку за 2020 рік використано у кількості 13 календарних днів, грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік отримав.
Згідно довідки військової прокуратури Південного регіону України від                 10.09.2020 року про залишок основної щорічної відпустки та додаткової відпустки за час проходження військової служби у військовій прокуратурі Південного регіону України: 
- з 04.07.2016 року ОСОБА_1 , залишок додаткової відпустки за період з 15.07.2015 року по 14.07.2016 року становить 15 днів, основної за період з 04.07.2016 року по 31.12.2016 року – відсутній; 
- з 15.07.2016 року по 14.07.2017 року залишок додаткової відпустки становить 15 днів, основної за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року – відсутній; з 15.07.2017 року по 14.07.2018 року залишок додаткової відпустки становить 15 днів, основної за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року – 14 днів; 
- з 15.07.2018 року по 14.07.2019 року залишок додаткової відпустки становить 15 днів, основної за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року – відсутній; з 15.07.2019 року по 14.07.2020 року залишок додаткової відпустки становить 15 днів, основної за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року – 32 дні; з 15.07.2020 року по 14.07.2021 року залишок додаткової відпустки становить 15 днів (а.с.34).
07.10.2020 року позивач звернувся до керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону Кривоноса В.В., із зверненням, в якому керуючись Законами України «Про доступ до публічної інформації» та «Про звернення громадян» просив повідомити: 
- чи виплачено ОСОБА_1 підйомну допомогу у розмірі повного місячного грошового забезпечення; чи надавалися ОСОБА_1 , як військовослужбовцю, у 2016-2020 роках щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення і допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення;
- чи виплачувалась ОСОБА_1 у період з 04.07.2016 року по 28.02.2018 року надбавка за вислугу років у розмірі 45% від посадового окладу; чи виплачувалось ОСОБА_1 у період з 01.03.2018 року по 10.09.2020 року грошове забезпечення як військовослужбовцю (зокрема надбавка за вислугу років у розмірі 45 відсотків від посадового окладу); чи була нарахована та виплачена ОСОБА_1 одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням зазначених вище надбавок за вислугу років у розмірі 45 відсотків від посадового окладу, а також тарифного коефіцієнту за військовим званням військовослужбовців (0,84);
- чи було нараховано та виплачено ОСОБА_1 , як військовослужбовцю, який має вислугу 20 і більше календарних років, грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення (2020 рік - станом на 24.09.2020) із застосуванням коефіцієнту 3,8 календарних дня за день відпустки, як це передбачено Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам;
У разі нарахування розміру надбавки за вислугу років на підставі Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженого Постановою КМУ від 09.12.2015 року № 1090 позивач просив здійснити перерахунок і виплату грошового забезпечення (додаткових видів грошового забезпечення) за вказаний період відповідно до Постанови КМУ від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Провести перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошові кошти, які складають різницю між отриманим мною та належним ОСОБА_1 грошовим забезпеченням, у тому числі додатковими видами грошового забезпечення, одноразовою грошовою допомогою в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням тарифного коефіцієнту за військовим званням військовослужбовців (0,84).
Виплатити підйомну допомогу та компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки із застосуванням коефіцієнту 3,8 календарних дня за день відпустки.
3а порушення термінів виплати належних мені, як звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпПУ, відповідно до ст. 117 КЗпПУ, Постанови КМУ від 8.02.1995 року № 100 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а.с.35-39).
06.11.2020 року Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону на звернення позивача надано відповідь №21-3816вих-20, в якій зазначено, що Відділом фінансування та бухгалтерського обліку здійснено розрахунок та проведені всі належні виплати, згідно з чинним законодавством що регламентують бюджетні відносини і фінансово-господарську діяльність установи (Конституція та Закони - України, акти - Президента України та Кабінету Міністрів України, накази Мінфіну, накази Офісу Генерального прокурора, наказами керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону). 
Порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцям військових прокуратур та членам їх сімей в органах прокуратури України здійснюється на підставі «Інструкції» затвердженої наказом Генерального прокурора України від 09.07.2015 року № 92. Відповідно до п.2.12, вказаного наказу, підйомна допомога не виплачується військовослужбовцям у разі: якщо у зв`язку з призначенням на посади їх місце проживання не змінилося.
Щорічні основні відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за 2016 - 2020 рр. надавались з наданням грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Розрахункові листи із зазначенням даних виплат додано. 
Надбавка за вислугу років працівникам органів прокуратури виплачується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» (з подальшими змінами). З 01.03.2018 року згідно додатку 16 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». З 05.07.2016 року по 28.02.2018 року – у розмірі 30%, з 01.03.2018 року по 10.09.2020 року – у розмірі 45%. 
3 01.03.2018 року і дотепер оклади за військовими званнями військовослужбовцям військових прокуратур виплачуються в розмірах, визначених у додатку 14 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Розмір окладу за військовим званням «полковник юстиції» становить 1480,00 гривень. 
Згідно з п. 4 Постанови № 704 розміри окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються множенням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатком 14.
Одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби позивачу була виплачена у повному обсязі згідно чинного законодавства на підставі наказу Військової прокуратури Південного регіону України у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 8 (вісім) повних календарних років служби. 
Грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки - виплачені на підставі довідки кадрового підрозділу Військової прокуратури Південного регіону України. Таким чином, підстав для проведення перерахунку немає. Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач і звернувся з даним позовом. 
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» не було передбачено видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону № 1697-VII. Крім того, 31.05.2012 року КМУ прийнято постанову № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», якою затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5 та надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів. Отже, суд дійшов висновку, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Враховуючи, що заробітну плату військовою прокуратурою Південного регіону України ОСОБА_1 за період з 04.07.2016 року по 10.09.2020 року нараховано у розмірі, не нижчому ніж визначено законом, а тому позовні вимоги в частині визнання бездіяльності щодо ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Південного регіону України ОСОБА_1 за період з 04.07.2016 по                        10.09.2020 посадового окладу у розмірі, передбаченому в статті 81 Закону України "Про прокуратуру" підлягають задоволеню. 
Щодо позовних вимог про визнання протиправною відмову нараховувати позивачу заробітну плати у розмірі, визначеному ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», з огляду на прийняте Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), суд першої інстанції виходив з того, що заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні ст. 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом, а тому положення пункту 26 розділу VI „Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, є таким, що суперечить частині другій статті 131-1 Основного Закону України. Отже, враховуючи, що рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 прийнято 26.03.2020 року, тому право на отримання заробітної плати виникає з дня прийняття рішення Конституційним Судом України, а саме з 26 березня 2020 року.
Щодо ненарахування та невиплати військовою ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2016 рік відповідно до вимог ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» суд першої інстанції зазначив, що згідно розрахункового листа за 2016 рік. У липні 2016 року позивачу була виплачена матеріальна допомоги на оздоровлення у розмірі 5785,78 грн, тобто у розмірі меншому ніж місячне грошове забезпечення, таким чином, враховуючи відсутність будь-яких доказів на підтвердження правомірності зменшення розміру матеріальної допомоги на оздоровлення виплаченої позивачу у 2016 році, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в даній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Суд першої інстанції зазначив, що при зверненні до суду з оскарженням рішення Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 06.11.2020 року № 21-3816 вих-20, позивач інтерпретував, змінив, більш детально виклав вимоги, а тому вони не ідентичні тим вимогам, з якими позивач звертався до              відповідача. Фактично, рішення Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 06.11.2020 року № 21-3816 вих-20 не є предметом оскарження за даним позовом. Крім того, визнання протиправним рішення Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 06.11.2020 року № 21-3816 вих-20 не несе жодних правових наслідків для позивача.
Також, розглядаючи позовні вимоги в частині зобов`язання здійснити перерахунок та виплату позивачу різниці між отриманим розміром посадового окладу і належним розміром посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18) суд дійшов висновку про проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 неотриманих грошових коштів, виходячи з розміру посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18) за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року. Тобто, одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 8 календарних років служби має бути перерахована з урахуванням розміру посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18) за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог про звернення рішення в частині виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання, суд першої інстанції щащначив, що пунктом 2 ч. 1 ст. 371 КАС України передбачене негайне виконання рішення про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць. Проте, рішення у даній справі носить зобов`язальний характер та в ньому не вирішується питання про стягнення коштів з відповідача, тому дія п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України на дані правовідносини не розповсюджується.
Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.
Приписами ч. 4 ст. 27 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, передбачено, що військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.
Відповідно до положень ч. 1-4, 9 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:
з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат;
з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат;
з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом:
1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2;
2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до положень ст. 89 та ст. 90 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.
Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно ст. 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Частинами 1 та 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Відповідно до п. 9 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та п. 11 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», норми і положення частини другої статті 33, статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.
Тобто, Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» не було передбачено видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону № 1697-VII.
31.05.2012 року КМУ прийнято постанову № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», якою затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5 та надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів.
З огляду на викладені висновки колегія суддів не приймає доводи викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1  та погоджується з судом першої інстанції    про те, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Аналогічні правові позиції викладені в Верховним судом України в постановах від 12 липня 2016 року по справі № 820/4648/15, від 13 липня 2016 року по справах №820/4653/15 та № 818/3372/15 та Верховним Судом в постановах від 14 березня 2018 року у справі № 825/575/16, від 19 березня 2020 року у справі № 806/3314/17, від 09 вересня 2020 року у справі №807/1171/16.
Таким чином, слі зазначити, що   заробітна плата  військовою прокуратурою Південного регіону України ОСОБА_1 за період з 04.07.2016 року по 10.09.2020 року нараховано у розмірі, не нижчому ніж визначено законом, а тому позовні вимоги в частині визнання бездіяльності щодо ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Південного регіону України ОСОБА_1 за період з 04.07.2016 по 10.09.2020 посадового окладу у розмірі, передбаченому в статті 81 Закону України "Про прокуратуру" та зобов`язання вчинити певні дії, а саме: нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між отриманим розміром посадового окладу і належним розміром посадового окладу (з 4 липня 2016 року по 30 листопада 2016 року 19140 гривень, з 1 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року 21120 гривень, з 1 січня 2017 по 31 грудня 2017 року 23040 гривень, з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року 25372,8 гривень, з 1 січня 2019 року по 24 вересня 2019 року 27662,4 гривень, з 25 вересня 2019 року по 31 грудня 2019 34578 гривень, з 1 січня 2020 року по 10 вересня 2020 року 37836 гривень), згідно положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру" не підлягають задоволенню, тому вірно судом першої інстанції прийнято рішення  про відмову в позові щодо цих вимог.
Разом з тим, щодо позовних вимог про  протиправності ненарахування позивачу заробітної плати у розмірі, визначеному ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», з огляду на прийняте Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), слід  зазначити  наступне.
Відповідно до положень ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
26 березня 2020 року Конституційним Судом України прийнято Рішення № 6-р/2020 щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, яким було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Вирішуючи порушені в конституційних скаргах питання, Конституційний Суд України зазначив, що однією з необхідних передумов незалежної діяльності прокуратури, неупередженого, об`єктивного, безстороннього виконання прокурорами своїх функцій є заходи щодо їх юридичного захисту, належного рівня матеріального та соціального забезпечення прокурорів, які мають бути гарантовані таким чином, щоб не допустити тиску, що може спричинити вплив на прийняті ними рішення. Це може бути реалізовано лише шляхом визначення відповідним законом України належних умов для функціонування прокуратури та системи фінансування, у тому числі регулювання заробітної плати прокурора для забезпечення неупередженості при реалізації встановлених Конституцією та законами України повноважень.
Отже, заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні ст. 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом, а тому положення пункту 26 розділу VI „Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, є таким, що суперечить частині другій статті 131-1 Основного Закону України.
У пункті 2.3. Рішення Конституційний Суд зазначив, що за Конституцією України виключно законами України встановлюються, зокрема, Державний бюджет України і бюджетна система України (п.1 ч. 2 ст. 92).
Відповідно до Кодексу визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства (преамбула); регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу (стаття 1). Отже, Кодекс має своє специфічне призначення, тобто регулює правовідносини у бюджетній сфері.
Конституційний Суд України зазначив, що „предмет регулювання Кодексу, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України. Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України" (абз. 6, 8 підпункту 2.2 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 27.02.2020 року           № 3-р/2020).
Відповідно до п.п. 5 п. 63 розділу І Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014              № 79-VIII розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу доповнено, зокрема, пунктом 26, яким встановлене відмінне від спеціального нормативного регулювання заробітної плати прокурора, закріпленого частиною першою статті 81 Закону, за якою заробітна плата прокурора регулюється Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Наділивши Кабінет Міністрів України повноваженнями встановлювати порядок та розміри заробітної плати прокурора, законодавець запровадив відмінне від передбаченого положеннями статті 81 Закону нормативне регулювання заробітної плати прокурора.
Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу, згідно з яким норми і положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону, а отже, є таким, що суперечить принципу верховенства права, передбаченого частиною першою статті 8 Конституції України.
Відповідно до положень ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Так, у ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» № 2136-VIII від 13.07.2017 передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Згідно із ст. 97 Закону України «Про Конституційний Суд України» суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Суд може вимагати від відповідних органів письмове підтвердження виконання рішення, додержання висновку.
Конституційним Судом України в п. 2 резолютивної частини рішенні №6-р/2020 від 26.03.2020 року по справі №1-223/2018(2840/18) вказано про втрату чинності положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, саме з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 26.03.2020 року.
Отже, саме з цього часу втратили чинність положення п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Вірно зазначено судом першої інстанції, що рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення Рішення.
Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними.
В даному випадку   відповідач, у спірних відносинах, був зобов`язаний і діяв у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин, а тому висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 26.03.2020 року №6-р/2020 не можуть бути підставою для перерахунку та виплати позивачу заробітної плати за період з 04.11.2016 року по 26.03.2020 року відповідно до ст.81 Закону України «Про прокуратуру» відповідно до заявлених позовних вимог.
Разом  з тим колегія суддів як і суд першої інстанції вважає, що після прийняття Конституційним Судом рішення від 26.03.2020 р. № 6-р/2020 у  позивача наявне  право щодо нарахування та виплати заборгованості по заробітній платі за період з 27.03.2020 року по 10.09.2020 року, та з цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 3 та ч. 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом:
1) прокурора обласної прокуратури - 1,2;
2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3.
Відповідно до абзацу 3 пункту 3 розділі ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" до Закону № 113-IX за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Враховуючи, що рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 прийнято 26.03.2020 року, тому право на отримання заробітної плати виникає з дня прийняття рішення Конституційним Судом України, а саме з 26.03.2020 року.
Таким чином колегія суддів вважає, що суд  першої інстанції для  ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача обґрунтовано вийшов   за межі позовних вимог та зобов`язав    відповідача провести нарахування та виплату ОСОБА_1 неотриманих грошових коштів, виходячи з розміру посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18), за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року.
Щодо вимоги про нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , надбавку за виконання обов`язків на адміністративній посаді у розмірі 1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури, згідно положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру" колегія суддів   зазначає.
Згідно із ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції на час правовідносин), систему прокуратури України становили Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.
До військових прокуратур належали Головна військова прокуратура (на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України), військові прокуратури регіонів (на правах регіональних), військові прокуратури гарнізонів та інші військові прокуратури (на правах місцевих), перелік яких визначається в Додатку до цього Закону.
Частиною 3 статті 10 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що у структурі регіональної прокуратури утворюються підрозділи - управління та відділи.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про прокуратуру», прокурором органу прокуратури є керівник підрозділу регіональної прокуратури.
Статтею 39 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що адміністративними посадами у військових прокуратурах є посада керівника підрозділу військової прокуратури регіону.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем   Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону наявний у позивача статус прокурора, керівника підрозділу військової прокуратури регіону, тобто перебування на адміністративній посаді у період з  04.07.2016 по 10.09.2020 не заперечується.
Згідно із ст. 41 Закону України «Про прокуратуру», повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.
Як вбачається з матеріалів справи, 10.09.2020 р. позивача звільнено з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Південного регіону України.
Також,   розивач у період з 04.07.2016 р. по 10.09.2020 р. був керівником підрозділу військової прокуратури Південного регіону України, виконував повноваження прокурора на адміністративній посаді та 10.09.2020 звільнений з адміністративної посади.
Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо  не перебування позивачем  на адміністративних посадах у військовій прокуратурі Південного регіону України у період з 04.07.2016 р. по 10.09.2020 р., тому в цій частині  рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення в цій частині позовних вимог.
Згідно із Законом № 578-VIII від 02.07.2015 (який набрав чинності 16.07.2015) про внесення змін до ч. 2 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Згідно із ч. 4 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", передбачено виплату керівнику підрозділу регіональної прокуратури надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді в розмірі 1,27-1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури.
Частиною 3 ст. 10 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що у структурі регіональної прокуратури утворюються підрозділи - управління та відділи.
Статтею 39 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що адміністративними посадами у військових прокуратурах є посада керівника підрозділу військової прокуратури регіону.
На практиці начальнику управління встановлюється надбавка за виконання обов`язків на адміністративній посаді в максимальному розмірі - 1,27 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури, а начальнику відділу надбавка за виконання обов`язків на адміністративній посаді встановлюється в мінімальному розмірі - 1.20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури.
Натомість, у період з 04.07.2016 по 10.09.2020 надбавка за виконання обов`язків на адміністративній посаді в мінімальному розмірі  
1.20          посадового окладу прокурора регіональної прокуратури Відповідачем взагалі не нараховувалась та Позивачу не виплачувалась, що вбачається з розрахункових листів за 2016 - 2020 роки.
Таким чином судова колегія приходить до висновку  про наявність підстав  для задоволення позовних  вимог про визнання протиправними дій та   зобов`язання     виплати позивачу надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді у розмірі 1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури  за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове  задоволення цієї частини позовних вимог.
Щодо позовних вимог про ненарахування та невиплати відповідачем   ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2016 рік відповідно до вимог ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» колегія суддів  зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч. 8 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом.
Прокурору, відповідно до ч. 1 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру», надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.
Керівникам органів прокуратури Постановою від 31.05.2012 № 505 (п.п. 3 п. 2) надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.
Відповідно до листа Генеральної прокуратури України від 20.01.2016 № 18-94-27окв-вих-16  у кошторисах видатків на 2016 рік була передбачена сума на преміювання із розрахунку 60 відсотків місячного фонду заробітної плати та врахована виплата матеріальної допомоги на оздоровлення, а також матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячної заробітної плати (без премії).
Отже, Законом України «Про прокуратуру» визначено спеціальні норми, які регулюють спірні правовідносини щодо розміру допомоги для оздоровлення конкретному колу військовослужбовців, а саме лише тим, хто проходить службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах.
На підставі викладеного, оскільки норми Закону України «Про прокуратуру», що визначають розмір та порядок виплати військовослужбовцям, які проходять військову службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах допомоги для оздоровлення є спеціальними з цього питання для Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то застосуванню до спірних правовідносин підлягають саме зазначені норми.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апелянта Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону  щодо правомірності дій відповідача  щодо  надання  позивачу у 2016 році допомогу для оздоровлення у межах затвердженого фонду оплати праці, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову в цій частині.
Щодо  позовних вимог про  ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Південного регіону України, ОСОБА_1 за період з 04.07.2016 року по 28.02.2018 року надбавки за вислугу років у розмірі 35 відсотків від посадового окладу, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» згідно додатку 29, колегія суддів  зазначає наступне.
У період з 01.01.2016 по 28.02.2018 надбавка за вислугу років, як складова грошового забезпечення для військовослужбовців були передбачені постановою Кабінету Міністрів України № 1294 від 07.11.2007 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 1294).
Відповідно до Постанови № 1294 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 6 Постанови № 1294 виплата надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу здійснюється в розмірах згідно з додатком 29.
Згідно з додатком 29 розмір надбавки, відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням при вислузі від 20 до 25 років становить 35%.
Постанова №1294 втратила чинність на підставі Постанови КМУ від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704).
Відповідно до пункту 2 Постанови №704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 6 Постанови №704 передбачено, що виплата надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу здійснюється в розмірах згідно з додатком 16.
Згідно з додатком 16 розмір надбавки, відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням, при вислузі від 20 до 25 років становить 45%.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про внесення змін до Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» від 27.12.2018 №1153, якою внесено зміни до Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1090 (далі - Порядок №1090).
Порядок №1090 доповнено пунктом 3(1), згідно з яким військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, надбавка за вислугу років виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.
Таким чином, лише після прийняття постанови КМУ від 27.12.2018 року №1153 почала поширюватися дія Порядку № 1090 на прокурорів, військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, слідчих органів прокуратури та інших працівників органів прокуратури.
При цьому, військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, надбавка за вислугу років виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.
Судом встановлено, що  у відповідь на звернення позивача   зазначено, що надбавка за вислугу років працівникам органів прокуратури виплачується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» (з подальшими змінами). З 01.03.2018 року згідно додатку 16 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». З 05.07.2016 року по 28.02.2018 року – у розмірі 30%, з 01.03.2018 року по 10.09.2020 року – у розмірі 45%.
Оскільки дія Порядку №1090 почала поширюватись на прокурорів, військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, слідчих органів прокуратури та інших працівників органів прокуратури лише після внесення змін на підставі постанови КМУ «Про внесення змін до Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» № 1153 від 27.12.2018 року, то встановлення і виплата ОСОБА_1 з 04.07.2016 року по 28.02.2018 року надбавки за вислугу років відповідно до постанови КМУ від 09.12.2015 року № 1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» та дії військової прокуратури Південного регіону України, щодо ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Південного регіону України ОСОБА_1 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018 надбавки за вислугу років у розмірі 35 відсотків від посадового окладу, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» згідно додатку 29 є протиправним.
Таким чином, колегія суддів в цій частині позовних вимог погоджується з рішенням суду щодо їх обґрунтованості та не приймає доводи Спеціалізованої  прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону, оскільки вони висновків суду першої інстанції в цій частині позову не спростовують.
Щодо позовних вимог про ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Південного регіону України ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 року по 10.09.2020 окладу за військове звання із розрахунку 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, помноженого на тарифний коефіцієнт 0,84, згідно Примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів У країни від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та зобов`язати вчинити певні дії, слід  зазначити  наступне.
Відповідно до розрахункових листів за 2018, 2019, 2020 роки, позивачу військовою прокуратурою Південного регіону України виплачувався оклад за військовим званням у розмірі - 1480 гривень. Позивач стверджує, що згідно з Приміткою до Додатку 14 до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, оклади за військовим званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У випадку Позивача (у званні полковник) тарифний коефіцієнт за військовим званням із розрахунку 0,84 від 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, становив з    01.03.2018 по 31.12.2018 - 1563,66 гривень, з 01.01.2019 по 31.12.2019 – 1752,66 гривень, з 01.01.2020 по 10.09.2020 - 1983,66 гривень, а тому, на переконання позивача оклад за військовим званням в період з 01.03.2018 року по 10.09.2020 року у меншому розмірі.
Постанова Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 року є підзаконним нормативно-правовим актом, яким Кабінет Міністрів України, відповідно до частини 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», встановлює види та розміри грошового забезпечення військовослужбовців.
Як вбачається зі структури Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 р., п.1 її постановляючої частини затверджені нормативні акти, зокрема тарифна сітка розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу (Додаток 1), схема тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу (Додаток 14).
В п. 4 постановляючої частини Постанови Кабінету Міністрів України №704, від 30.08.2017 р. містяться нормативні положення, зокрема наведений порядок визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу.
Відповідно до норми п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 704 від     30.08.2017 р., на час прийняття цієї постанови передбачалося, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Додатки 1 та 14 до Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 р., в яких у вигляді таблиці зазначені відповідні тарифні коефіцієнти, мають примітки пояснюючого характеру. Зокрема, у цих примітках наведена інформація щодо арифметичної дії (множення), яка застосовується при обчисленні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням, в залежності від відповідних тарифних коефіцієнтів, та наведені правила округлення розрахунків. У цих примітках норми права не містяться.
Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018 року до п. 4 Постанови КМУ № 704 від 30.08.2017 р. внесені зміни, якими встановлено залежність розмірів посадового окладу і окладу за військовим (спеціальним) званням від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом на 01.01.2018 року, та вилучено умову, що такий розрахунок повинен проводиться виходячи із 50% розміру мінімальної зарплати, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Проте, зміст приміток до Додатків 1 та 14 до Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 року не був приведений у відповідність з нормою пункту 4 цієї ж постанови.
Пункт  3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності 01.01.2017 року установлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата (на чому наполягає позивач) не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 року (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018 р.) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018 р., а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.
Постанова Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 року (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України №103 від 21.02.2018 р.) є чинною, а отже підлягає до застосуванню.
Отже, при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням, що враховуються для такої розрахункової величини як мінімальна заробітна плата, обґрунтовані посиланням на текст приміток до Додатків 1 та 14 до Постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 р., судова колегія як і суд першої інстанції  вважає помилковими, оскільки ці примітки не містять норм права та не узгоджуються з пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року.
Таким чином вірним є висновок суду першої інстанції, що відповідач діяв правомірно, застосовуючи, при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням, таку розрахункову величину як прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018 року, тому судом першої інстанції вірно відмовлено в цій частині позовних вимог.
Щодо поховних вимог про  ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 8 календарних років служби з урахування посадового окладу прокурора регіональної прокуратури (37836 гривень) та надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді, які передбачені ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", а також окладу за військовим званням (1983,66 гривень), який передбачений у Примітці до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, та зобов`язати вчинити певні дії, суд зазначає наступне. 
Апелянт ОСОБА_1  вважає, що    що відповідач виплатив одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення  та  компенсацію за невикористані позивачем щорічні  основні  та  додаткові відпустки  в  кількості 136 календарних днів без урахування розміру посадового окладу прокурора регіональної прокуратури (37836 гривень), надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді (1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури), які передбачені ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", а також окладу за військовим званням (1983,66 гривень), який передбачений у Примітці до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704.
Колегія суддів звертає увагу,  що   у здійсненні перерахунку ОСОБА_1 посадового окладу згідно положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру" з 04.07.2016 року по 26.03.2020 року в розмірі посадового окладу 37836 грн, виплати ОСОБА_1 , надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді у розмірі 1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури, згідно положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру" та окладу за військовим званням                    (1983,66 гривень), який передбачений у Примітці до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 судом, з наведених у рішенні підстав – відмовлено. 
Відповідно до ч. 14 ст. 10-1, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у разі звільнення з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, військовослужбовцям виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше, а також компенсація за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки.
Розглядаючи позовні вимоги в частині зобов`язання здійснити перерахунок та виплату позивачу різниці між отриманим розміром посадового окладу і належним розміром посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18) суд  першої інстанції з яким частково погодився апеляційний суд дійшов висновку про проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 неотриманих грошових коштів, виходячи з розміру посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18) за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року. 
Тобто, суд першої інстанції вірно зазначив, що  одноразова грошова  допомога  в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 8 календарних років служби має бути перерахована з урахуванням розміру посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18) за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року, тому   позовні вимоги в даній частині  вірно задоволенні судом першої інстанції.
Також, вірно задоволено позовні вимоги  частині   визнання бездіяльності  військової прокуратури Південного регіону України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у загальній кількості 136 днів з урахуванням розміру посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18) за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року та зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону здійснити перерахунок грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у загальній кількості 136 днів з урахуванням розміру посадового окладу визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року №1-223/2018 (2840/18) за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року.
Щодо позовних вимог про ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Південного регіону України ОСОБА_1 грошового забезпечення за період наданої у 2020 році відпустки та компенсації за всі невикористані у 2020 році дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення із застосуванням коефіцієнту 3,8 календарних дня за 60 днів відпустки, згідно п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 3 Розділу XXXI (Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби) Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 та зобов`язання вчинити відповідні дії, слід  зазначити  наступне.
Відповідно до п. 1 ст 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Відповідно до п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абз. 3 п.14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Згідно п. 3 Розділу XXXI «Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку:
тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня;
тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня;
тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня;
тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанціх  про те, що     грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку 3,8 календарних дня.
Апелянт  стверджує, що грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється військовослужбовцям, які мають вислугу 20 і більше календарних років, із застосуванням коефіцієнту 3,8 календарних дня за кожен день відпустки.
Проте, як вбачається із зазначеного   нормами ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні п. 3 Розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від        07.06.2018 № 260, не визначено застосування коефіцієнту 3,8 календарних дні за кожен день невикористаної відпустки при обчисленні грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
Таким чином колегія суддів дійшла висновку,   що військовослужбовцям, які мають вислугу 20 і більше календарних років, грошова компенсація за всі невикористані у рік звільнення дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки обчислюється із розрахунку 3,8 календарних дня за кожен повний місяць служби прослужений в році звільнення (або 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до п. 1 ст. 101 наведеного Закону).           
З урахуванням зазначеного судом першої інстанції вірно відмовлено в цій частині позову, а апелянтом ОСОБА_1 зазначені висновки суду першої інстанції не спростовані.
Також, вірним є посилання суду першої інстанції  на те, що  при зверненні до суду з оскарженням рішенням до  Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 06.11.2020 року № 21-3816 вих-20, позивач   змінив   вимоги, а тому вони не ідентичні тим вимогам, з якими позивач звертався до відповідача з заявою,    рішення Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 06.11.2020 року № 21-3816 вих-20 не є предметом оскарження за даним позовом, тому в цій частині суд перешої інстанції  вірно відмовив в задоволенні позовних вимог.
Інші  позовні вимоги є похідними вимогами яким надана правова оцінка у вищезазначеному рішенні.
У контексті оцінки доводів апеляційних  скарг  апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Крім того, в   апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на відсутність підстав для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, з цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Частиною 4 ст. 257 КАС України визначено, що за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною 5 ст. 262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Таким чином, оскільки дана справа не входить до переліку справи зазначених у             ч.4 ст. 257 КАС України, враховуючи відсутність клопотань сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав правові підстави для відкриття провадження в адміністративній справі та відповідно ухвалення оскаржуваного рішення в порядку спрощеного провадження.
Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1  зазначає, що звільнений від сплати судового збору за подання, зокрема,  позовної заяви у відповідності до ст.. 5 ч.  1 Закону України «Про судовий збір», проте судом першої інстанції в порушення вимог цієї статті ухвалою суду від 30.11.2020 р. зобов`язано сплатити судовий збір у розмірі 8614,30 грн.  
Згідно ст.. 5 ч.  1 Закону України «Про судовий збір»  від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі;
Згідно ч. 2. ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
Як вбачається з матеріалів справи підставою звернення до суду з цим позовом є не нарахування та не виплата позивачу грошових коштів, які складають різницю між отриманою  заробітною платою і належними грошовими коштами, які  на думку позивача повинні  були бути йому нараховані та виплачені, тобто  тпредметом позову є  заробітна плата. 
Судом встановлено, що згідно копії квитанції про сплату №83114 від 01.12.2021 р. позивачем сплачено судовий збір на виконання ухвали суду  від 30.11.2020 р. у розмірі 8615 грн. 
Таким чином, колегія суддів з огляду на викладене вважає за необхідне повернути ОСОБА_1  переплачену суму судового збору сплаченого до суду першої інстанції за подання позовної заяви у розмірі 8614,30 грн.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, що суд першої інстанції правильно вирішено справу щодо частини позовних,    колегія суддів вважає необхідним скасувати рішення суду в  частині  вимог в яких суд дійшов помилкових висновкі,  ухвалити в цій частині нове рішення та повернути надмірно сплачений судовий збір.   
Керуючись  ст. ст. 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні  скарги   ОСОБА_1 та Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону  задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021   року в частині позовних вимог про визнання  протиправною  бездіяльності Військової прокуратури Південного регіону України щодо ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Південного регіону України ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2016 рік та зобов`язання  Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між отриманою грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік та належною грошовою допомогою на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення – скасувати  та ухвалити в цій частині  нове рішення, яким у задоволенні цієї частини   позовних вимог   ОСОБА_1    відмовити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021   року   в частині  позовних вимог про відмову у  визнані  протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 04.07.2016 р. по 10.09.2020 р. надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді у розмірі 1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури та відмову у  зобов`язані  Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , надбавку за виконання обов`язків на адміністративній посаді у розмірі 1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури – скасувати та ухвалити в цій частині  нове рішення, яким адміністративнй позов ОСОБА_1  в  цій частині задовольнити.
Визнати  протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 04.07.2016 р. по 10.09.2020 р. надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді у розмірі 1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури.
Зобов`язати  Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , надбавку за виконання обов`язків на адміністративній посаді у розмірі 1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури за період з 04.07.2016  р. по 10.09.2020 р.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021   року залишити без змін.
Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1   надмірно сплачений судовий збір за подання позовної заяви відповідно до  квитанції про сплату №83114 від 01.12.2021 р  у розмірі 8615 грн. (вісім тисяч шістсот п`ятнадцять гривень).
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                          Л.Є. Зуєва  

Суддя:                                                                                                             М.П. Коваль  

Суддя:                                                                                                             О.О. Кравець