УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 459/1428/18
провадження № 51-1957ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 24 січня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 січня 2021 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140150000443, за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого у тому АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу – за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 12 серпня 2003 року за ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК України), на підставі ст. 70 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна, яке є його власністю, (відбув покарання 01 квітня 2016 року),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 345 КК України.
Суть питання
За вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 24 січня 2019 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 185 КК України на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 345 КК України на строк 2 роки. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років 4 місяці.
Крім того, цим же вироком засуджено ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України, законність і обґрунтованість судових рішень стосовно якого, у цій касаційній скарзі, не оскаржуються. 
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він, за попередньою змовою з ОСОБА_5 , 08 березня 2018 року близько 10 год 30 хв, діючи повторно, умисно, таємно, з корисливих мотивів, шляхом підбору ключа проник у приміщення квартири АДРЕСА_2 , де викрали майно що належить ОСОБА_6 , чим заподіяли останній матеріальні збитки на суму 1 тис. 450 грн. 
Окрім цього, ОСОБА_4 того ж дня близько 12 год 00 хв, перебуваючи на АДРЕСА_3 , під час його затримання працівниками управління карного розшуку Головного управління Національної поліції у Львівській області, які виконували свої службові обв`язки, знаючи про те, що вони працівники правоохоронного органу, вчинив їм опір, у ході якого умисно заподіяв останнім тілесні ушкодження, а саме: оперуповноваженому ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носа; старшому оперуповноваженому ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді травми лівої ноги у вигляді забою, розтягу зв`язок лівого гомілково-ступневого суглобу і садно лівої кисті, вказані ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень; начальнику відділу ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді перелому п`ятої п`ясткової кістки правої руки, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою розладу здоров`я.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, сторона захисту оскаржила його до апеляційного суду.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 29 січня 2021 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін. 
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам та невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення, шляхом скасування вироку в частині його засудження за ч. 2 ст. 345 КК України і виключення ст. 70 КК України, а також просить призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
На обґрунтування своїх вимог засуджений вказує на те, що суди помилково оцінили докази і дійшли висновку, що він умисно заподіяв працівникам поліції тілесні ушкодження. Крім того, засуджений зазначає, що він вину у вчиненні злочину за ч. 3 ст.185 КК України визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував шкоду потерпілій ОСОБА_6 , є молодою людиною, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні непрацездатну мати та малолітню дитину, а також звертає увагу, що потерпіла просила суд не позбавляти його волі. Вказані обставини, на його думку, дають можливість призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 3 ст. 185 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині засудженим не оскаржуються.
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок. 
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку. При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій.
Однак, крім того, що засуджений посилається на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, суть його касаційної скарги полягає у незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Верховний Суд звертає увагу засудженого на те, що зазначені обставини, сторона захисту вже висловлювала у суді першої інстанції, на які судом була надана вмотивована відповідь, та у суді апеляційної інстанції, який перевірив висновки місцевого суду і визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. 
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації в мотивувальній частині вироку.
Як видно з долученої до касаційної скарги копії рішення суду першої інстанції, судом враховано те, що ОСОБА_4 заперечував свою вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, але суд дійшов висновку, що його винуватість підтверджується сукупністю досліджених і оцінених судом доказів, зокрема показаннями потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про обставини подій, висновками експерта від 20 квітня 2018 року № 407 і № 409 та від 24 квітня 2018 року № 408, які детально наведені у вироці місцевого суду, а також посадовими інструкціями потерпілих, відповідно до яких ці особи, мають повноваження безпосередньо брати участь у проведенні заходів по розкриттю і попередженню корисливо-насильницьких злочинів, крадіжок особистого майна з квартир.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду засуджений подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, а також у суді апеляційної інстанції заперечувала вину засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, такі твердження за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним засудженим у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі та під час засідання, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
Так, апеляційний суд зазначив, що доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, підтверджується належними та допустимими доказами, дослідженими судом першої інстанції, а відтак доводи сторони захисту в цій частині є необґрунтованим, оскільки спростовується матеріалами кримінального провадження.
Крім того, апеляційний суд дав оцінку доводам сторони захисту щодо невідповідності призначеного покарання засудженому тяжкості вчиненого ним злочину та його особі.
Так, апеляційний суд указав, що, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд першої інстанції вірно врахував дані про особу обвинуваченого, який є людиною молодого віку, раніше притягався до кримінальної відповідальності, обвинувачений позитивно характеризується за місцем проживання, під час слідства й суду належно виконував процесуальні обов`язки, не перебуває на обліках у лікарів наркологів і психіатрів, відшкодував матеріальну шкоду, та обрав покарання у межах санкції статті, за якою він обвинувачується. При цьому часткове визнання вини ОСОБА_4 визнано судом обставиною, що пом`якшує його покарання, а обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено. 
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи сторони захисту щодо необґрунтованості призначеного покарання та його суворості є безпідставними, оскільки місцевий суд призначив ОСОБА_4 покарання, яке відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідне та достатнє для виправлення його та попередження вчинення ним нових злочинів. 
З такими висновками погоджується й Верховний Суд. 
Доводи засудженого стосовно того, що він не знав, що його затримують працівники правоохоронних органів є безпідставними, оскільки спростовуються показаннями потерпілих. Наприклад, потерпілий ОСОБА_7 перед затриманням ОСОБА_4 наказував «зупинитись, поліція!» і показував йому службове посвідчення, про що вказують у своїх поясненнях суду потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Крім того, питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків щодо призначеного йому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що призначене йому покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 24 січня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 січня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                    ОСОБА_3