ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року	Львів	Справа № 461/1490/21 пров. № А/857/6494/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,
суддів - Онишкевича Т. В., Хобор Р. Б.,
за участі секретаря судового засідання - Смолинця А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 16 березня 2021 року, постановлену судом у складі головуючого судді Стрельбицького В. В. о 13:27 год у м. Львові, у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України,
                                                      ВСТАНОВИВ:

25.02.2021 Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області звернулося в суд з адміністративним позовом до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , в якому просить примусово видворити відповідача за межі території України.
Позов обґрунтовано тим, що у відповідача відсутні законні підстави для перебування на території України, так як він не виконав рішення про його примусове повернення, до органів міграційної служби із заявою про продовження строку перебування або про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, а тому відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підлягає примусовому видворенню з території України.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.03.2020 позов залишено без розгляду на підставі частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з пропуском суб`єктом владних повноважень тримісячного строку звернення до суду без зазначення поважних підстав для його поновлення.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про наявність підстав для залишення поданого ним позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, не надавши можливості долдати додаткові докази та обґрунтувати обставини щодо причин пропуску строку звернення до суду, які є об`єктивно поважними. Зазначає, що строк пропущений у зв`язку з неможливістю встановити місце перебування відповідача. Протягом 2019-2021 років працівниками Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області неодноразово здійснювались заходи щодо розшуку відповідача з метою проведення дій по примусовому поверненню, в тому числі, і для звернення до суду з позовом про примусове видворення.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи.
Відповідач та його представник під час апеляційного розгляду справи заперечили апеляційну скаргу. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, що прибули в судове засідання, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Залишаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, оскільки перебіг тримісячного строку для звернення до суду суб`єктом владних повноважень розпочався після закінчення строку для виконання відповідачем рішення Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області про примусове повернення з України - 10.06.2019, а позивач не був позбавлений можливості вживати відповідні заходи з метою здійснення контролю за своєчасним виконанням рішення про примусове повернення від 10.05.2019. При цьому, зазначені позивачем причини пропуску строку звернення до суду, суд вважав неповажними.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
За змістом частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень (частина друга статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Відповідно до частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Пунктом 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою і четвертою статті 123 цього Кодексу.
Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, відсутність заяви про поновлення строку, а у разі подання заяви про поновлення строку відсутність поважних причин його пропуску.
Як встановлено з матеріалів справи, Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області звернулося в суд з даним позовом, зокрема, у зв`язку із невиконанням громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 рішення про примусове повернення за межі України від 10.05.2019, яким відповідача зобов`язано покинути територію України у термін до 09.06.2019, що було досліджено судом першої інстанції як підставу, що дає суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення даного позову.
Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Згідно з частиною першою статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
За відсутності вказаних обставин суб`єкт владних повноважень позбавлений можливості обґрунтованого звернення до суду з позовом щодо примусового видворення відповідача за межі України.
Таким чином, право на пред`явлення визначених законом вимог щодо примусового видворення за межі України у суб`єкта владних повноважень виникає з моменту встановлення факту ухилення від виїзду іноземця чи особи без громадянства після прийняття рішення про його повернення або за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Натомість суд першої інстанції вказаних обставин не встановив та не з`ясував чи вживались позивачем заходи для встановлення факту ухилення від виїзду за межі України, а обмежився лише тим, що позивач не був позбавлений можливості вживати відповідні заходи з метою здійснення контролю за своєчасним виконанням рішення про примусове повернення від 10.05.2020.
З огляду на викладене, суд першої інстанції зробив необґрунтований та передчасний висновок про наявність підстав для залишення позовної заяви Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області без розгляду.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про можливість розгляду справи по суті заявлених вимог, що відповідно до повноважень суду апеляційної інстанції, наданих статтею 320 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 312, 313, 320, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,
                                                   ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області задовольнити.
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 16 березня 2021 року у справі № 461/1490/21 про залишення позовної заяви без розгляду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 07.04.2021