Єдиний унікальний номер 243/4726/20 
Номер провадження 22-ц/804/1011/21        

П О С Т А Н О В А
Іменем України

   21 квітня 2021 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

Судді-доповідача         Никифоряка Л.П.
Суддів             Гапонова А.В., Новікової Г.В. 
за участі секретаря судового засідання    Ротар Я.Б.
розглянувши відкрито в залі судових засідань Донецького апеляційного суду в м. Бахмут справу що виникла з цивільних правовідносин за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 січня 2021 року (головуючий у суді першої інстанції Мірошниченко Л.Є.),  – 
В С Т А Н О В И В:

27 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому виклала вимоги про стягнення боргу вказуючи, що останній 29 січня 2020 року отримав в позику кошти в сумі 1 700,00 доларів США, які він зобов`язувався повернути до 01 травня 2020 року, однак взятого на себе зобов`язання не виконав і на момент звернення до суду позику не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач просила стягнути із відповідача в сумі 1 700,00доларів США,  що еквівалентно 45 730,00грн та судові витрати у розмірі 5 261,20грн.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 /а.с.15  витяг з реєстру, а.с.24-25/.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 січня 2021 року позов задоволено. 
Суд виходив з того, що договір позики від 29 січня 2020 року відповідає вимогам матеріального права, та суд вважав, що умови договору позики позичальником не виконані та кошти не повернуто, з огляду на що, стягнув з ОСОБА_2 заборгованість за договором в розмірі 1 700,00 доларів США, судовий збір в розмірі 840,80грн та витрати на правову допомогу в сумі 4 000,00грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив судове рішення скасувати частково, в частині вимог про стягнення 1394,52долари США, витрат на правову допомогу та судового збору. 
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд порушив норми процесуального права, оскільки вийшов за межі предмету спору та зробив правові висновки щодо обставин про сплату коштів за іншим договором позики укладеним з іншою особою, які не були предметом перевірки та не мають жодного стосунку до даного спору.
Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до невідповідності висновків суду обставинам справи, оскільки відповідач сплатив позику частково в розмірі підтвердженому належними письмовими доказами. Заявник стверджував про те, що висновки суду щодо віднесення здійснених позичальником платежів на користь позивача до інших правовідносин жодним чином не підтверджено. Також на думку заявника апеляційної скарги поза увагою суду залишились ті обставини, що позичальник сплачував кошти в рахунок позики саме у розмірі та строки визначені письмовою розпискою.
Що стосується витрат на правничу допомогу, заявник вважає, що довідка про вартість наданих адвокатом послуг в розмір 4 000,00грн не є належним доказом сплати послуг адвоката, оскільки належним є квитанція про сплату послуг на рахунок відкритий в Банку для здійснення адвокатської діяльності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила рішення залишити без змін, зазначаючи що воно винесено з урахуванням обставин справи та є вірним. Також позивач надіслала до суду клопотання про забезпечення позову, від якого до початку розгляду справи відмовилась.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, за відсутності сторін, які надали заяви про розгляд справи без них, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

29 січня 2020 року, ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 позику 1700,00доларів США та зобов`язався повернути грошові кошти до 01 травня 2020року /розписка а.с.14/. 

Згідно дублікатів квитанцій акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» ОСОБА_2 20 березня 2020 року перерахував на рахунок належний одержувачу ОСОБА_1 103,28EUR (106,59USD); 24 квітня 2020 року - 816,61 EUR(861,40USD) та 22 липня 2020 року -  379,15EUR(426,53USD) /а.с.57-59/. 

В підтвердження вимог позивач надала роздруківку знімків екрану з наведеною в них перепискою між « ОСОБА_3 », « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_5 » за змістом яких «кошти для ОСОБА_6 » /а.с.78-89/. 

За змістом іншої розписки від 12 листопада 2019 року ОСОБА_2 брав  позику в ОСОБА_7 та в ній йдеться про грошові коштів 2 000,00 доларів США, також міститься відмітка про те, що позичальник за цією розпискою передбачив строк повернення позики до 15 квітня 2020року та зазначив, що гроші довіряє передавати через ОСОБА_1 /а.с.72/.

Задовольняючи позовні вимоги повністю суд першої інстанції зробив висновок про те, що знайшли підтвердження обставини з приводу існування між сторонами окрім відносин позики за розпискою від 29 січня 2020 року ще інших відносин позики між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ; та суд на підставі розписки від 12 листопада 2019 року та наданих позивачем  ОСОБА_1   роздруківок знімків екрану з наведеною в них перепискою дійшов висновку що всі кошти, які передавались ОСОБА_1 від ОСОБА_2 на підставі дублікатів квитанцій були в рахунок інших зобов`язань за іншою розпискою від 12 листопада 2019 року, котрі згідно висновків суду також не були належним чином виконані у визначений в розписці строк.

Перевіривши оскаржуване рішення апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції частково не дотримався вимог законодавства щодо законності і обґрунтованості рішення, визнав встановленими обставини, які недоведені та допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Стаття 1046 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором позики укладеному в письмовій формі одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в такій же сумі. 

Відповідно до змісту розписки від 29 січня 2020 року ОСОБА_2 отримав кошти від ОСОБА_1 саме в позику та в розписці зазначено суму коштів 1700,00доларів США із відміткою про те, що грошові кошти мають бути повернуті до 01 травня 2020 року.

Вираження волі позичальника відбулось вчиненням певних дій, складанням та підписанням письмового Договору позики, та суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що мало місце втілення волі у письмовому вираженні. Розписка з підписом ОСОБА_2 є доказом отримання ним від ОСОБА_1 позики у  визначеній в розписці сумі грошових коштів.

Такі висновки узгоджуються з вимогами цивільного законодавства, зокрема статтею 204 ЦК України, в якій закріплено презумпцію правомірності правочину, за якою, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки презумпція не буде спростована.

До спростування презумпції правомірності договору позики укладеного між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , всі права набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватись, а створені обов`язки підлягають виконанню. 

Виходячи із змісту наведених норм, суд на підставі наданих сторонами доказів дійшов обґрунтованого висновку про існування між сторонами у справі письмового договору позики, що підтверджено розпискою від 29 січня 2020 року; також, вирішуючи спір, судом першої інстанції повно встановлені обставини, які враховуються для визначення розміру отриманих у позику грошових коштів. 

Таким чином, умови викладені в письмовому договорі, що оформлений та підписаний обома сторонами, якими була погоджена сума та строк повернення повинні виконуватись належним чином, та суд обґрунтовано виходив з того, що між сторонами виникли права та обов`язки, саме ті, що обумовлені змістом письмового договору.

У даній справі сторони не заперечували обставин укладення договору позики та обставин щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів у розмірі та на умовах визначених в розписці від 29 січня 2020 року. 

Відповідач частково погоджуючись із сумою заборгованості визначеною судом наводив заперечення на позовну заяву вказуючи, про часткове виконання ним обов`язку по погашенню боргу та часткову сплату позики в розмірі 1394,52долари США, в підтвердження чого посилався на документальні докази.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно, встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини та наданим доказам дав неповну оцінку. 
Вирішення спору у даній справі не може бути покладено в залежність від формального відображення в розписці від 12 листопада 2019 року відмітки про те, що позичальник за цією розпискою зазначив, що гроші довіряє передавати через ОСОБА_1 .
Вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що обставини на які посилається відповідач, щодо часткового погашення позики виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору позики від 29 січня 2020 року, оскільки жоден із письмових доказів - дублікатів квитанцій АТ КБ «Приватбанк» не містить відомостей інших ніж переведення особистих коштів від ОСОБА_2 одержувачу ОСОБА_1 .

Ніщо не вказує на те, що вказані в дублікатах квитанцій кошти призначались не одержувачу ОСОБА_1 .

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Суд першої інстанції не відреагував на аргументи заявника стосовно достовірності та доказового значення дублікатів квитанцій, які були вирішальними для розгляду справи та помилково  вважав що зазначені документальні докази є неналежними письмовими доказами, які мають стосунок виключно до іншого договору позики від 12 листопада 2019 року.

Рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в рішенні суду – без встановлення відповідних фактів щодо наявності невиконаних зобов`язань у ОСОБА_2 перед іншою особою; обставини правочину, який міг виникнути на підставі розписки від 12 листопада 2019 року не були предметом розгляду у даній справі та у суду були відсутні процесуальні передумови для правового аналізу та з`ясування обставин у даному правочині.

Так само відмітка в розписці від 12 листопада 2019 року самого позичальника про те, що він ОСОБА_2 довіряє передавати кошти ОСОБА_1 у цих правовідносинах не є свідченням волевиявлення іншої сторони договору ОСОБА_7 , який в розписці зазначений позикодавцем, та така відмітка не породжувала обов`язку іншого ніж той що в ньому зазначений. 

В судовому засіданні ствердження позивача про належність переданих від ОСОБА_2 коштів не їй, а іншій особі судом першої інстанції жодним чином не перевірено та не підтверджено, ніщо не вказує на те, що ОСОБА_7 уповноважував ОСОБА_1 на отримання будь-яких коштів від ОСОБА_2 , також відсутні докази щодо передачі ОСОБА_1 сплачених ОСОБА_2 коштів іншій особі; та за відсутності будь-яких доказів дана обставина є не доведеною і спростовується іншими письмовими доказами наданими заявником апеляційної скарги.

Судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У відповідності до положень частини першої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Суд апеляційної інстанції створив всі умови за яких позивач повною мірою могла реалізувати свої процесуальні права в суді, надавати письмові пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог; та позивач беззаперечно мала можливість надати суду докази про відсутність у неї права на отримані від ОСОБА_2 , в обумовлений в розписці від 29 січня 2020 року строк, грошові кошти в розмірі 1394,52долари США чи щодо передачі таких коштів іншій особі, однак таких доказів не надала та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням нею таких процесуальних дій. 

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення норм процесуального права дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити частково апеляційну скаргу та змінити рішення суду в частині розміру позики, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 в розмірі за вирахуванням вже сплачених 1394,52доларів США.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а розмір судового збору при зверненні з апеляційною скаргою складав 1261,50грн, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2   підлягає стягненню різниця, а саме 883,74грн (1261,50грн за подачу апеляційної скарги – (151,08грн задоволені позовні вимоги в суді першої інстанції + 226,68грн задоволені позовні вимоги в апеляційній інстанції).

Витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з огляду на положення статті 137 ЦПК України підлягають стягненню 2000,00грн, в розмірі який є співмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 січня 2021 року змінити, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 305,48 (триста п`ять) доларів США та витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000(дві тисячі),00гривень. 

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 883(вісімсот вісімдесят три),00гривень 74 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 21 квітня 2021 року. 

Судді: