Дата документу 13.04.2021 Справа № 337/5000/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 337/5000/19 
Провадження №22-ц/807/1472/21 
Головуючий в 1-й інстанції – Ширіна С.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Нємни Тетяни Ігорівни на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 26 січня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: Хортицький районний у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області, районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до   ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що відповідачі не мешкають в спірній квартирі без поважних причини з моменту відчуження вказаної квартири - з 19.11.2015 року, але залишаються бути зареєстрованими за вказаною адресою та у відповідності до ст.405 ЦК України втратили право користування житловим приміщенням. Просить визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою розташованою за адресою : АДРЕСА_1 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до   ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 , ОСОБА_1  ,  треті особи: Хортицький районний у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області, районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району   про визнання осіб такими,  що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено.
Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які зареєстровані за адресою : АДРЕСА_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням,квартирою АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з рішенням судуОСОБА_1 в особі представника – адвоката Нємни Тетяни Ігорівни, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотань про зупинення провадження у справі і передчасно ухвалив рішення у справі, оскільки розгляд цієї справи неможливий до розгляду справи за позовом апелянта про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним і до закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні за фактом підробки довіреності. Суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку, що скаржник не проживає у спірній квартирі, а тому втратив право користування нею, оскільки причиною непроживання у квартирі є відрядження до іншого міста. Непроживання у спірній квартирі ОСОБА_5 обумовлено тим, що його мати утримує його на тимчасово окуповані території України. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Стасік А.І., зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., копія якого знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 придбала квартиру кв. АДРЕСА_2 , тобто ОСОБА_2 набула право власності на вказане майно.

Відповідно довідок Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради №01-71/18830, №01-71/18831, №01-71/18832 від 19.11.2019 р., відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно копії довідки МВС України ГУНП в Запорізькій області Мелітопольського відділу поліції № 60/6-17676/16 від 08.12.2016 р. наданої до суду представником відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_6 , вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_3 .

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції зазначив, що оскільки відповідачі у спірній квартирі не проживають з моменту відчуження вказаної квартири - з 19.11.2015 року, але залишаються бути зареєстрованими за вказаною адресою, позовні вимоги відповідачем ОСОБА_3 , яка дії в своїх інтересах та в інтересах сина ОСОБА_4 визнані в повному обсязі, відповідно до ст.391 ЦК України відповідачів необхідно визнати такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного. 

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Таким чином, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, а з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС КЦС від 29.01.2018 року у справі № 766/1955/16-ц (провадження № 61-755 св.18).

Враховуючи факт визнання позову відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з підстав постійного проживання на території АР Крим, а також враховуючи постійне тривале проживання відповідача ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що на праві власності належить позивачу.

Доводи апеляційної скарги з приводу наявності підстав для зупинення провадження у справі та передчасного ухвалення рішення у справі до розгляду позову апелянта про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним і до закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні за фактом підробки довіреності, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження по справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Як вірно вказано судом першої інстанції в ухвалах про відмову у зупинення провадження у справі, незакінчені провадження, на які посилається відповідач у справі не вказують об`єктивну неможливості розгляду цієї справи, а наявні у справі докази є достатніми для розгляду справи по суті.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Нємни Тетяни Ігорівни залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 15 квітня 2021 року.

Судді:                                                                                С. В. Кухар

                                                                                        О. В. Крилова

О. З. Поляков