14.05.21
22-ц/812/1004/21
Справа № 490/161/21 Головуючий у 1-й інстанції Шолох Л. М.
Провадження № 22ц/812/1004/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О. 

П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
14 травня 2021 року                                                 м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючої: Ямкової О. О.,
суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 
на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Шолох Л. М. в залі суду в місті Миколаєві, зі складанням його повного тексту 26 квітня 2021 року, по справі
за позовом 
ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради 
про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А: 

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради (далі – виконком міськради) про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову посилалася на те, що 31 березня 2020 року звернулася до відповідача із запитом про надання публічної інформації про наявність на території міста Миколаєва вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову житлового будинку.
Не отримавши у встановлений строк відповіді, ОСОБА_1 у квітні 2020 року звернулася до суду адміністративної юрисдикції з позовом щодо визнання бездіяльності виконкому міськради протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
За наслідками розгляду адміністративного позову, та апеляційного перегляду судового рішення, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 грудня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності виконкому міськради щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит про інформацію задоволено, та така бездіяльність визнана протиправною. 
Посилаючись на порушення своїх прав, та перенесенням у зв`язку із зазначеним моральних страждань та хвилювань, а також наявність інвалідності 2-ої групи, просила стягнути на свою користь 42 507 грн компенсації моральної шкоди. 
Підтверджувала такий розмір виниклими у неї негативними переживаннями, станом постійної психоемоційної напруги, важкістю виконання повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, зниженням та нестійким настроєм, нервозністю, дратівливістю, порушенням сну, гіпертонічною кризою, побоюванням про майбутній стан здоров`я, а також витратою багато свого часу, творчої енергії та сил на захист порушеного права, тощо. 
У відзиві на позов виконком міськради не погодився з пред`явленими до нього вимогами та зазначив про те, що позивачкою не доведено заподіяння їй моральної шкоди порушенням виконкомом строку надання відповіді на її запит.
Вказував на недопустимість доказів на підтвердження заподіяної шкоди - надані висновки компетентних органів щодо встановлення групи інвалідності позивачці.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалено про стягнення на її користь з виконкому міськради 700 грн компенсації моральної шкоди.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що протиправність порушення виконкомом міськради строків на надання відповіді позивачці встановлено іншим судовим рішенням та є преюдіцією, а тому за обставинами справи, та враховуючи принципи розумності та справедливості визначив розмір компенсації моральної шкоди за заподіяну протягом 77 днів психологічну напругу, розчарування та виникли незручності щодо несвоєчасного отримання відповіді. 
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його змінити в частині визначеного розміру компенсації та задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
Зазначала, що на її думку, суд не обґрунтував розмір визначеної ним компенсації заподіяної моральної шкоди. Не врахував практику Європейського суду з прав людини та аналогічну практику в схожих справах, а також факти того, що позивачка є особою з інвалідністю 2-ої групи.
Посилалася на різну судову практику.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважав її доводи безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню.  
Ухвалами колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 30 квітня та 6 травня 2021 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню із наступних підстав. 
Судом встановлено, що 31 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася із запитом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про надання їй доступу до публічної інформації про наявність на території міста Миколаєва вільних земельних ділянок, що можуть бути використані на забудову жилого будинку, господарських будівель та споруд. Відповідь просила надіслати за адресою: АДРЕСА_1 , одночасно вказуючи у позові адресу свого проживання, як АДРЕСА_2 .
Не отримавши у встановлений законом строк відповіді, ОСОБА_1 у квітні 2020 року звернулася із адміністративним позовом до виконкому міськради до Миколаївського окружного адміністративного суду. 
У подальшому, за наслідками розгляду цієї адміністративної справи та у порядку її апеляційного перегляду, на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 грудня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності виконкому міськради щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит про інформацію задоволено, та ця бездіяльність визнана протиправною. В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року про відмову у визнанні протиправною бездіяльності щодо ненадання публічної інформації та зобов`язання виконком міськради розглянути запит – залишено без змін (а.с.9-11).
За таких обставин ОСОБА_1 , звертаючись до суду із даним цивільним позовом, посилалася на заподіяння їй моральних хвилювань та страждань неправомірною бездіяльністю відповідача, що встановлена на підставі рішення адміністративного суду, яка призвела до зміни звичного способу життя, важкістю виконання нею повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, зниженням та нестійким настроєм, нервозністю, дратівливістю, порушенням сну, гіпертонічною кризою, побоюванням про майбутній стан здоров`я та застосування нею додаткових зусиль для оскарження такої бездіяльності до суду.
Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.
Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях покладає на позивача обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
В той же час статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Частиною 1 статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету.
Способами захисту цих цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Сам обов`язок доведення наявності шкоди у справах за позовами до органів місцевого самоврядування, наявність протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.  
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).
Таким чином, незалежно від вини, у випадку встановлення фактів неправомірних дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування на підставі рішення суду відносно конкретної фізичної особи, остання повинна довести наявність шкоди, що заподіяна їй, її розмір, та причинний зв`язок між діями чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування та отриманою нею шкодою.
Тому задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався статтями 23, 1167, 1173 ЦК України та виходив із того, що протиправність бездіяльності відповідача в частині порушення ним строків надання відповіді на запит встановлена за рішенням адміністративного суду. Однак, враховуючи часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за адміністративним позовом, нетривалість порушення її прав, віддаленість надання інформації щодо населеного пункту від фактичного місця проживання позивачки, та некоректне зазначення нею відомостей про своє місце проживання, з огляду на поновлення права позивачки на дотримання строків при наданні публічної інформації, яка нею запитувалася, на підставі рішенням адміністративного суду, вважав достатнім розмір компенсації, як грошового еквіваленту відшкодування моральної шкоди, суму в 700 грн.
На підставі наведеного, та враховуючи, що рішення суду органом місцевого самоврядування не оскаржено, скарга подана лише позивачкою та в межах визначення розміру грошової компенсації, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду судового рішення в частині доведення наявності шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між самою шкодою та протиправною поведінкою відповідача. 
За такого колегія суддів переглядає рішення суду виключно в межах доводів апеляційної скарги в частині визначеного судом розміру компенсації моральної шкоди та на підставі наданих на підтвердження цього доказів, а тому вважає за необхідне погодитися з висновками суду першої інстанції, залишив у відповідності до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, з врахуванням наступного.
За вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Так, позивачка, як на підставу для збільшення розміру грошової компенсації, посилалася на наявність у неї інвалідності 2-ої групи, але надала докази, з яких слідує, що період встановлення групи інвалідності ніяк не пов`язано з порушенням строків надання відповіді відповідачем на запитувану позивачкою інформацію.
Вказані обставини належним чином досліджені судом першої інстанції, але вірно не взяті до уваги при визначені збільшеного розміру грошової компенсації.
Також вірно не взято до уваги судом першої інстанції, та з чим погоджується і колегія суддів, що встановлення обставин порушення Виконкомом Миколаївської міськради строків надання відповіді могло вплинути на важкість виконання позивачкою повсякденних обов`язків, її тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, без зазначення якого саме, з врахуванням того, що ОСОБА_1 по факту не є членом територіальної громади міста Миколаєва, так як не проживає у місті, та не має в ньому майна, і за цих обставин нею не доведено причинно-наслідковий зв`язок між її не участю в житті іншої громади з діями органу місцевого самоврядування територіальної громади міста Миколаєва. 
Сам факт побоювання позивачки про свій майбутній стан здоров`я та порушення органом місцевого самоврядування строків надання відповіді взагалі є несумісними речами, де одне пов`язується виключно з суб`єктивними думками особи, а інше з об`єктивними діями юридичної особи, та не є взаємопов`язаним.
Зниження та нестійкість настрою, нервозність та дратівливість відносяться до психоемоційного стану людини, та пов`язується виключно з її темпераментом та притаманними рисами її характеру, але у випадку тимчасово виниклого розладу, позивач повинна довести у відповідності до статті 81 ЦПК України, що такий розлад у неї виник тимчасово та пов`язаний виключно з неправомірними діями органу місцевого самоврядування, який порушив строки надання відповіді. Але таких доказів ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду позивачкою ОСОБА_1 не надано. 
Щодо душевних страждань, приниження честі та гідності та витрати багато часу, творчої енергії та сил на захист порушеного права, то суд першої інстанції, вирішуючи спір, вірно виходив з того, що здійснення позивачкою права на судовий захист своїх інтересів не є порушенням її прав, що може призвести до заподіяння їй моральної шкоди.
Відтак, суд першої інстанції правильно визначився із сумою компенсації за порушення прав при недотриманні органом місцевого самоврядування строків надання відповіді на запит публічної інформації, та при визначенні її розміру судом вірно враховано як сам факт порушення прав позивачки, тривалість та обсяг таких порушень. 
Усі інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм права.
Керуючись статтями 365, 367-369, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча                                         О. О. Ямкова

Судді                                                 С. Ю. Колосовський                                                                                         О. В. Локтіонова