П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/5431/20	

 	                                            Головуючий в 1 інстанції: Фудьга А.П..                                                      Дата і місце ухвалення: 23.02.2021р, м. Миколаїв    	

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –    Ступакової І.Г.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Лук`янчук О.В.
          розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якій просила суд: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати пенсії за віком з 07.10.2009 по 04.01.2019 року;   
- визнати протиправною бездіяльність   відповідача щодо не проведення перерахунку розміру пенсії за віком; 
- зобов`язати відповідача перерахувати розмір та виплатити пенсію    за віком позивачці з 07.10.2009 року    по   04.01.2019 року;
- встановити контроль виконання судового рішення.
Позов обґрунтовано тим, що позивачка громадянкою України, отримувала   пенсію за віком   та  з 2001р. виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. Виплату пенсії було припинено у зв`язку з її виїздом за кордон. Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 (далі - Рішення № 25-рп/2009) визнано неконституційними положення  Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"(далі -Закон №1058-ІV) щодо припинення виплати пенсії громадянам України, які постійно не проживають на її території, а відтак з 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права позивачки на виплату пенсії. У березні 2019 року представник позивачки   звернувся із заявою до Головного управління ПФУ  в Миколаївській області про перерахунок та поновлення виплати пенсії позивачці, на що отримав протиправну відмову.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо невиплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року по 04.01.2019 рік.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області виплатити пенсію за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року по 04.01.2019 рік.
В задоволенні іншої частини позовних вимог   відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції Головне Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу у якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати  та прийняти по справі нову постанову, якою відмовити в задоволені позовних в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що зміна правової позиції Верховного  Суду, викладена у постанові від 20.05.2020 року по справі №815/1226/18, сама по собі не створює обставин для повторного перегляду позовних вимог щодо виплати пенсії позивачці з 07.10.2009 року    по   04.01.2019 року, залишених без розгляду в рамках справи №400/2044/19.
Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до ст.  311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , отримувала   до 2001 року пенсію за віком.
У 2001   році   позивачка   виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де постійно проживає. Відповідачем припинено виплату пенсії позивачу, у зв`язку із виїздом за кордон на постійне місце проживання.
29.06.2019 року до Миколаївського окружного адміністративного суду звернувся представник позивачки з позовом про визнання протиправним рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо не поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії за віком; зобов`язати   відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсій за віком починаючи з 05.01.2019 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, врахуванням понаднормативного стажу роботи відповідно до ч.1 ст.28 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України починаючи з 01.10.2017 року.
Рішенням суду від 21.10.2019 року визнано неправомірним та скасовано рішення   Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області №45/4 від 17.04.2019 року про відмову в поновленні пенсії за віком позивачки; зобов`язано відповідача поновити та виплачувати премію за віком з 05.01.2019 року з урахуванням компенсації втрати частини доходів та з врахуванням надбавки до пенсії як дитині війни. В   решті позовних вимог відмовлено.
Ухвалою суду від 21.10.2019 року по справі №400/2044/19 позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про поновлення та виплати пенсії за віком з 07.10.2009 по   04.01.2019 року – залишено без розгляду.
27.10.2020 р. позивачка через представника звернулася до відповідача із заявою про перерахунок їй   виплати пенсії за період з 07.10.2009 року по 04.01.2019 року.
Відповідач листом від 12.11.2020 року відмовив позивачці   у перерахунку пенсії, та повідомив, що рішення суду виконується органами Пенсійного фонду України в межах покладених   судом зобов`язань.
Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивач звернулась до суду з позовом зобов`язати відповідача провести поновлення та виплату їй пенсії за віком з 07.10.2009 по   04.01.2019 року.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим, а відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення  Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009  без обмеження її виплати жодними строками.
При цьому, позовна вимога щодо визнання бездіяльності ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо не проведення перерахунку розміру пенсії за віком та зобов`язання перерахувати розмір пенсій задоволенню не підлягає, оскільки, на момент розгляду цієї справи не набули об`єктивної форми, тобто не нараховані та не визначені суми кошті (пенсійних виплат) які могли бути об`єктом перерахунку розміру пенсії.
Також, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення вимог позивачки про встановлення судового контролю, зауважуючи, що  встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах є правом, а не обов`язком суду. 
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 46 Конституції України (ч. 1) передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Водночас стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV, загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Таким чином, особи, які проживають в Державі Ізраїль, як громадяни України, мають такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
Частиною 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 № 1382-IV, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи осіб, що досягли пенсійного віку, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.
Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване Законом України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 № 1788-XII та Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV, якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 1 Закону України Про пенсійне забезпечення визначено, що пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.
В свою чергу, Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Таким чином, з 07.10.2009 року, дня набрання чинності Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.
Відтак, колегія суддів зазначає, що виїзд на постійне місце проживання до Ізраїлю не може бути підставою для припинення виплати або не призначення пенсії, а проживання громадянина України на території іншої держави не є перешкодою у реалізації його права на соціальний захист, зокрема на пенсійне забезпечення.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 20.05.2020 року у справі №815/1226/18.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18 зазначено, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно. Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист. Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.
Щодо доводів апеляційної скарги щодо відсутності обставин для повторного перегляду позовних вимог щодо виплати пенсії позивачці з 07.10.2009 року    по   04.01.2019 року, залишених без розгляду в рамках справи №400/2044/19, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивачка  в рамках справи №400/2044/19 вже зверталася до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області в якому просила визнати протиправним рішення відповідача № 45/4 від 17.04.2019р. щодо не поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії за віком, зобов`язати відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 , починаючи з 05.01.2019р., з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, врахуванням понаднормативного стажу роботи відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 р. та встановити контроль виконання судового рішення.
Ухвалою суду від 21.10.2019 року по справі №400/2044/19 позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про поновлення та виплати пенсії за віком з 07.10.2009 по  04.01.2019 року – залишено без розгляду у зв`язку з пропущенням строку звернення до суду.
Вказана ухвала позивачкою до суду не була оскаржена.
Колегія суддів звертає увагу, що ч.4 ст. 140 КАС України передбачено, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.
Крім, того відповідно до Постанови Великої Палати ВСУ від 20.05.2020 року у справі 815/1226/18, строк встановлений ст.122 КАС України не підлягає застосування до спорів, які виникли у зв`язку з поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами.
Відтак, враховуючи той факт, що заявлені позовні вимоги про зобов`язання виплатити позивачці недоотриману пенсію за період з 07.10.2009 року по 19.12.2018 рік відповідно до норм ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" раніше не розглядалися судом та  враховуючи висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що позивачка мала право на звернення до суду з вказаними позовними вимогами, після залишення їх без розгляду, в загальному порядку.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що відповідачем у апеляційній скарзі не зазначено нових обставин, які б вказували на порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення. 
Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Враховуючи, що дана справа, у відповідності до п.6 ч.6 ст.12 КАС України, належить до категорії незначної складності та розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області залишити без задоволення, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 328 КАС України.
                                                                       
Повний текст судового рішення виготовлений 01 червня 2021 року.

Головуючий:                                                                                                                     І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук