Номер провадження: 22-ц/813/400/21 
Номер справи місцевого суду: 496/3108/18
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л. О.
Доповідач Вадовська Л. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       12.04.2021 року                                                                 м. Одеса 

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М., 
суддів - Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,
переглянувши справу №496/3108/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року у складі судді Пендюри Л.О., -
в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 31 липня 2018 року до суду з вищеназваним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , вказала, що є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 . З 12 червня 2009 року в будинку зареєстрований син ОСОБА_2 , але не проживав. У червні 2018 року ОСОБА_2 з дружиною ОСОБА_3 вселився у будинок з метою примушення її заставити будинок за його борги за кредитними договорами, намагався визнати її недієздатною. Посилаючись на неправомірне проживання відповідачів у будинку, створення їй перешкод у користуванні будинком, позивач ОСОБА_1 на підставі статей 386, 391 ЦК України в порядку захисту права власності просила усунути перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення з будинку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (т.1 а.с.2-4). 
Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області від 1 серпня 2018 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення (т.1 а.с.34).
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_2 позов не визнали, зазначивши у відзиві, що відповідно до положень частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. ОСОБА_1 є власником будинку з 2009 року, в будинку зареєстрована та постійно проживає. Також з 2009 року в будинку зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_2 син власника, ОСОБА_4 онук власника та проживає без реєстрації ОСОБА_3 невістка власника. Відповідач вселилися в будинок за згодою позивача та не обмежений у праві користування житлом будь-якою угодою. Відповідачі не чинили щодо позивача протиправних дій, беруть участь у витратах по утриманню будинку, використовують будинок виключно за призначенням, іншого власного житла для проживання не мають. За визначенням статті 157 ЖК України членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу, а такі випадки наразі відсутні. Вважають, що подача позивачем заяви про їх виселення пов`язана із погіршенням її психічного стану. У 2009 році закінчив життя самогубством другий чоловік позивача ОСОБА_5 , після чого ОСОБА_1 запросила до себе в будинок сина з невісткою та онуком (т.1 а.с.67-70).
Позивач ОСОБА_1 надала відповідь на відзив, за змістом якої доводи відповідачів не відповідають дійсності, вони не є членами її сім`ї, ОСОБА_6 втратив статус члена сім`ї після поділу спільного будинку в с. Секретарівка, відповідачі проживають в м. Одесі, ОСОБА_3 не є її невісткою, так як шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. ОСОБА_2 з 1992 року був зареєстрований в м. Біляївка в будинку своєї бабусі ОСОБА_7 , а після того, як остання подарувала будинок ОСОБА_8 , відповідач ОСОБА_2 зареєструвався 12 червня 2009 року в її будинку. Відносини між нею та сином ОСОБА_2 погані (т.1 а.с.94-97).
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 2 жовтня 2018 року провадження у справі №496/3108/18 за позовом ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення зупинено до набрання законної сили рішенням у справі №496/3789/18 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_9 про визнання особи недієздатною, встановлення опіки (т.1 а.с.93).
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 7 грудня 2018 року провадження у справі №496/3108/18 поновлено (т.1 а.с.128).
31 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 змінила вимоги та звернула такі лише до відповідача ОСОБА_2 . Позивач вказала, що відповідач зареєстрований в належному їй на праві власності будинку з 12 червня 2009 року, але не проживає, знятися з реєстрації не бажає, чим порушує її права, в тому числі й право на отримання субсидії на комунальні послуги. В червні 2018 року ОСОБА_2 вселився в будинок без її дозволу, щоб примусити її надати закладення будинку як забезпечення за його боргами по кредитам. Відповідач погрожував, намагався помістити її в психіатричну лікарню, вона з червня по грудень 2018 року вимушена була проживати в інших людей. Після втручання громадян, поліції та преси з будинку ОСОБА_2 у грудні 2018 року виїхав, проте з реєстрації не знявся. Позивач ОСОБА_1 просила визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 . Відповідач в будинку не проживає з дня реєстрації, тобто з 12 червня 2009 року, переривання спливу строку тимчасової відсутності не має. Факт постійного не проживання відповідача в будинку підтверджується актами депутата ради від 10 червня 2018 року, 29 липня 2018 року, 21 жовтня 2018 року, показаннями свідків. Посилаючись на статті 71, 72 ЖК України, статтю 405 ЦК України, позивач ОСОБА_1 просила визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.2-4).
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 11 квітня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено до розгляду справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (т.1 а.с.159-160).
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року позов задоволено; ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.170-172).
Висновок суду мотивовано тим, що відповідач є сином позивача, зареєстрований в будинку з 2009 року, але постійно не проживає, вселився в будинок лише у липні 2018 року на певний період 3 місяці, намагався визнати позивача недієздатною з метою управління її майном, тому суд дійшов висновку, що періодичне вселення до житлового будинку було з метою незаконного управління майном позивача та не пов`язане з постійним проживанням, що має наслідком визнання відповідача таким, що втратив право користування житловими приміщенням. Спір вирішено на підставі статті 391, частини 2 статті 405 ЦК України, статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 2 квітня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення суду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову в позові.
За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. В будинок вселився та був зареєстрований у 2009 році за згодою позивача, крім нього в будинку зареєстрований його син та, відповідно, онук позивача. Він не був обмежений у праві користування житлом будь-якою угодою, ніс витрати по утриманню будинку та використовував будинок виключно за призначенням. Власного житла не має. У позивача після смерті другого чоловіка погіршився психічний стан, вона сама запросила його з сім`єю пожити з нею в будинку. Не заперечує, що разом з сестрою звертався до суду для визнання позивача недієздатною, так як вважає, що вона страждає на психічний розлад. Позивач подала позов про його та його дружини виселення з будинку, однак передбачені статтею 116 ЖК України підстави для цього були відсутні. За змістом частини 2 статті 405 ЦК України втрата права користування житлом можлива у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Посилання позивача на його не проживання за місцем реєстрації, що нібито підтверджено складеними депутатом ради актами, суперечить фактичним обставинам. Право власності позивача на будинок набуто на підставі судового рішення, законність якого перевіряється в касаційному порядку. 
В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.
У відзиві (запереченні) на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує тими ж доводами, що й позов. Підтвердила, що відповідач зареєстрований в будинку з 2009 року, але не проживав, так як проживає в м. Одесі, витрати по утриманню будинку не ніс, спільне господарство з нею не вів. У 2018 році вселися в будинок без її згоди, створив нестерпні умови для її проживання, відповідач та його дружина погано до неї ставились, на конфліктні ситуації неодноразово викликалась поліція. Вона мала дозвіл на здійснення практичної медичної діяльності разом з лікарем в галузі народної та нетрадиційної медицини методом біоенергоінформотерапії, психічних розладів не має, відповідач вчиняв дії для визнання її недієздатною, щоб розпорядитися її майном. Будинок покинув у грудні 2018 року під тиском поліції та громадськості після розголошення в засобах масової інформації ситуації, що склалася (т.1 а.с.210-213)
Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог з огляду на наступне.
Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21 липня 1990 року зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 .
Будинок АДРЕСА_1 був оформлений 7 серпня 1990 року на підставі договору купівлі-продажу на її другого чоловіка ОСОБА_5 , з яким вона зареєструвала шлюб 16 листопада 1989 року.
Шлюб між ОСОБА_5 на ОСОБА_10 (до шлюбу ОСОБА_11 ) розірвано у судовому порядку.
ОСОБА_5 помер у 2009 році.
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12 березня 2009 року в справі №2-200/09 позов ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) до Біляївської міської ради про визнання права власності на житловий будинок задоволено, визнано за ОСОБА_1 ( ОСОБА_12 ) право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с.72, 223). 
20 липня 2009 року Виконавчим комітетом Біляївської міської ради Одеської області на підставі рішення виконавчого комітету Біляївської міської ради Одеської області від 25 червня 2009 року №172 видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок, серія САВ №302292, згідно якого об`єкт, який складається з одного будинку загальною площею 52,40 кв.м житловою площею 31,50 кв.м, літньої кухні, бані, гаражу, літньої кухні, сараю, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . На підставі вказаного Свідоцтва КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 23 липня 2009 року право власності на житловий будинок з надвірними спорудами зареєстровано за ОСОБА_1 (т.1 а.с.7, 8).
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року в справі №2-200/09 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 березня 2009 року залишено без змін (т.1 а.с.214-217). 
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року в справі №2-200/09 за касаційною скаргою представника в інтересах ОСОБА_2 відкрито касаційне провадження на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 березня 2009 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року, за клопотанням ОСОБА_2 зупинено дію рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 березня 2009 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку (т.1 ас.246, 248-249).
Наразі касаційний перегляд судових рішень у справі №2-200/09 не закінчено, дія судових рішень першої та апеляційної інстанції зупинена.
ОСОБА_2 , 1961 року народження, ОСОБА_9 (до шлюбу ОСОБА_13 ), 1964 року народження, є дітьми ОСОБА_1 від шлюбу з ОСОБА_14 (помер у 1989 році).
16 листопада 1989 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_5 (помер у 2009 році).
В будинку АДРЕСА_1 крім ОСОБА_1 , 1938 року народження, зареєстровані з 12 червня 2009 року син ОСОБА_2 , 1961 року народження, онук ОСОБА_4 , 1985 року народження (т.1 а.с.9-10, 13, 151).
14 грудня 2009 року ОСОБА_1 склала заповіт на ім`я своїх дітей ОСОБА_2 , 1961 року народження, та ОСОБА_9 , 1964 року народження, вказаний заповіт 2 жовтня 2018 року ОСОБА_1 скасувала (т.1 а.с.114, 115).
ОСОБА_2 , ОСОБА_9 звертались до суду з заявою про визнання ОСОБА_1 недієздатною, встановлення опіки. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області від 17 вересня 2018 року відкрито провадження в справі №496/3789/18 за заявою про визнання особи недієздатною, рішення у справі відсутнє (а.с.86, 87-91).
ОСОБА_1 у 2018 році звернулась до суду з позовом до онука ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 . Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 21 грудня 2018 року в справі №496/3107/18 позов задоволено. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення суду повернуто (т.1 а.с.219).
31 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до сина ОСОБА_2 , невістки ОСОБА_3 про виселення з будинку АДРЕСА_1 . 31 січня 2019 року у даній справі змінила предмет і підстави позову, звернула вимоги лише до сина ОСОБА_2 , в яких просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.2-4, 144-145).
В справі наявні акти від 30 червня 2018 року, 29 липня 2019 року, 21 жовтня 2018 року, що ОСОБА_2 за місцем реєстрації постійно мешкає з червня 2018 року (а.с.11, 12, 146).
В справі наявні докази звернення ОСОБА_1 до поліції у 12 червня 2018 року, 25 червня 2018 року, 26 червня 2018 року щодо небажання сина ОСОБА_2 залишити будинок АДРЕСА_1 , щодо запрошення сином ОСОБА_2 до дому лікарів-психіатрів для її огляду тощо (т.1 а.с.22-30, 74).
Відповідно до положень статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1); член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 
Доказами у справі підтверджено і це не є спірним, що відповідач ОСОБА_2 , який є сином позивача ОСОБА_1 має зареєстроване місце постійного проживання в будинку АДРЕСА_1 з 12 червня 2009 року. На час реєстрації постійного місця проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою будинок було зареєстровано на праві власності ОСОБА_1 . Одночасно з ОСОБА_2 за адресою будинку був зареєстрований і ОСОБА_4 , син відповідача ОСОБА_2 та, відповідно, онук позивача ОСОБА_1 . 
Щодо ОСОБА_3 (дружина відповідача ОСОБА_2 , мати ОСОБА_4 , невістка позивача ОСОБА_1 ), то вона має реєстрацію постійного місця проживання в м. Одесі, в будинку позивача за місцем реєстрації свого чоловіка зареєстрованою ніколи не була, рівно як і її чоловік відповідач ОСОБА_2 ніколи не мав реєстрації постійного місця проживання в м. Одесі за місцем реєстрації своєї дружини.
З матеріалів справи вбачається, що у червні 2018 року відповідач ОСОБА_2 разом з дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 став проживати в будинку позивача ОСОБА_1 в силу складних обставин матеріального характеру в його сім`ї. Позивач ОСОБА_1 , не бажаючи, щоб син з сім`єю проживали в будинку, стала вимагати від нього покинути будинок, подавала заяви до поліції щодо проживання сина в будинку та наміру останнього визнати її недієздатною. Конфлікт тривав з червня 2018 року по кінець грудня 2018 року до поки відповідач ОСОБА_2 разом сім`єю сам не залишив будинок матері. 
Отже, постійне місце проживання відповідача ОСОБА_2 було зареєстровано 12 червня 2009 року зі згоди та відома позивача ОСОБА_1 ; дійсно відповідач ОСОБА_2 більшість часу працював та проживав в м. Одесі, при цьому весь час зберігав право користування будинком АДРЕСА_1 як житлом, доказів того, що ОСОБА_2 мав чи має інше житло на праві власності чи постійного користування, де б міг зареєструвати своє постійне місце проживання, суду не надано. Та обставина, що відповідач ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 не означає, що він мав зареєструватися за місцем реєстрації постійного проживання дружини.        До того, як у червні 2018 року ОСОБА_2 став постійно проживати за місцем реєстрації свого постійного місця проживання в будинку АДРЕСА_1 , питання визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщення у будинку, ніким, в тому числі й ОСОБА_1 як власником не ставилось. Повернувшись у червні 2018 року до будинку, де зберігав право свого постійного проживання, відповідач ОСОБА_2 реалізував належне йому право користування будинком як житлом. 
Спір щодо права ОСОБА_2 користуватися будинком як житлом виник лише у липні 2018 року з поданням ОСОБА_1 позову про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з будинку. Тобто, до червня 2018 року сторін влаштовував порядок користування будинком, який склався та тривав роками, спірним право відповідача ОСОБА_2 користування будинком як житлом не було, а до поки він не став жити в будинку з червня 2018 року, що не сприйняла позивач ОСОБА_1 , яка категорично не бажала бачити сина та його сім`ю в будинку. 
Спір про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком як житлом, виник тільки 31 січня 2019 року, тобто вже після того, як відповідач з червня 2018 року по кінець грудня 2018 фактично проживав в будинку і покинув такий у кінці грудня 2018 року у зв`язку з загострення конфлікту з ОСОБА_15 , постійного звернення останньої до поліції, засобів масової інформації тощо.
Із аналізу доказів у справі встановлено, що підстави для застосування статті 405 ЦК України для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком як житлом, станом на 31 січня 2019 року (звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням) відсутні, так як ОСОБА_2 був відсутній в житлі лише з кінця грудня 2018 року, більш того його відсутність має поважні причини, обумовлені складними стосунками з матір`ю ОСОБА_1 , що тривали багато років та значно погіршилися з червня 2018 року.
Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визначальним є не проживання встановлений законом строк без поважних на то причин. Даного в даній справі не встановлено, що виключає ухвалення рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 , з якими вона звернулась до суду лише 31 січня 2019 року, про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком.
Відповідно до положень частин 4,5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
       Учасники справи в судове засідання 8 квітня 2021 року не з`явились, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи; позивачем, відповідачем подано клопотання про розгляд справи за відсутності сторони. Отже, справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи у сенсі положень частини 5 статті 268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд –
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року – скасувати. 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
       Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 12 квітня 2021 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Є.С.Сєвєрова