Окрема думка
судді Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В.
 
Справа № 9901/598/19
Провадження № 11-123заі20
04 лютого 2021 року 
м. Київ
 
Велика Палата Верхового Суду розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом  ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою Вищої ради правосуддя на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року та постановила апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) задовольнити; рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року - скасувати; ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 - відмовити.
Водночас з рішенням Великої Палати Верхового Суду не можу погодитися з огляду на таке.
1.        Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша та друга).
2.        Статтею 9 Основного Закону України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
3.        Рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (стаття 242 КАС України).
4.        Статтею 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
5.        Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що гарантії статті 6 § 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) включають зобов`язання судів надавати достатні підстави для винесення рішень (пункт 53 рішення від 30 листопада 1987 року у справі «H. проти Бельгії», заява № 8950/80). Оскільки достатні підстави демонструють сторонам, що їх справа була ретельно розглянута.
6.        У пункті 30 рішення від 9 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді. Отже, суди мають вивчити наступне: - основні аргументи сторони (пункт 67 рішення Європейського суду з прав людини від 24 травня 2005 року у справі «Бузеску проти Румунії», заява № 61302/00) та заяви, що стосуються прав і свобод, які гарантуються Конвенцією і її протоколами: національні суди повинні розглядати такі справи з особливою суворістю і ретельністю (пункт 96 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 2007 року у справі Вагнер і J.M.W.L. проти Люксембургу, заява № 61302/00).
7.        В даній справі поза увагою Великої Палати Верховного Суду залишено обставини, які, на мою думку, могли б стати вирішальним для результату даного судового розгляду, а отже вимагали конкретної та прямої відповіді суду. 
8.        Так Верховною Радою України було ратифіковано із заявами Конвенцію Ради Європи про доступ до офіційних документів, вчинену 18 червня 2009 року у м. Тромсе, яка набрала чинності для України 01 грудня 2020 року (далі - Конвенція).
9.        У статті 1 Конвенції під поняттям «офіційні документи» розуміється будь-яка інформація, записана у будь-якій формі, складена або отримана, та яка перебуває у розпорядженні державних органів.
10.   У Законі України «Про ратифікацію Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів» зазначається, що відповідно до пункту 2 статті 1 Конвенції Україна заявляє, що визначення поняття "державні органи" також включає органи судової влади щодо їхніх інших функцій.
11.   Відомо, що Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів (стаття 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).
12.   Згідно зі статтею 2 Конвенції кожна Сторона гарантує право кожному, без дискримінації за будь-якою ознакою, на доступ, за вимогою, до офіційних документів, що знаходяться в розпорядженні державних органів.
13.   Втім Кожна Сторона може обмежувати право доступу до офіційних документів. Обмеження повинні бути чітко встановлені у законі, бути необхідними у демократичному суспільстві і бути пропорційними цілям захисту: національної безпеки, оборони та міжнародних відносин; громадської безпеки; попередження, розслідування та судового переслідування кримінальної діяльності; дисциплінарного розслідування; перевірки, контролю та нагляду з боку державних органів; приватного життя та інших законних приватних інтересів; комерційних та інших економічних інтересів; економічної, монетарної політики і політики обмінного курсу держави; рівності сторін у судовому провадженні та ефективного здійснення правосуддя; навколишнього середовища, або обговорень всередині державного органу або між такими органами стосовно вивчення питання (пункт 1 статті 3 Конвенції).
14.   Крім того у згадуваній статті 3 Конвенції зазначається, що у доступі до інформації, що міститься в офіційному документі, може бути відмовлено у разі, якщо її розголошення завдасть або ймовірно може завдати шкоди хоча б одному з інтересів, перелічених у пункті 1 статті 3 Конвенції, якщо тільки відсутній переважаючий суспільний інтерес в оприлюднені такої інформації.
15.   Велика палата Європейського суду з прав людини в рішенні від 08 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary) (заява № 18030/11), на рішення якої, до речі, посилалася й Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 лютого 2021 року, вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням в права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункти 158-170):
-    мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії із суспільно важливих питань, і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;
-    природа інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;
-    роль запитувача. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;
-    готова та доступна інформація. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.
16.   Натомість, на мою думку, Велика Палата Верховного Суду належним чином не дослідила усі аргументи позивача, який є блогером та популярним користувачем соціальної мережі «Фейсбу?к», активно відстоює питання відкритості інформації в держаному управлінні, зокрема у сфері судочинства.
17.   Разом з тим Велика Палата Верховного Суду розглядаючи питання щодо надання позивачу копії запису засідання ВРП не надала належну оцінку тому, що ВРП так і не встановила жодної інформації з обмеженим доступом, а також ВРП не спростувала те, що відсутній публічний інтерес, чи те, що «приватний інтерес судді» переважає відповідний публічний інтерес.
18.   Також помилковим, на мою думку, є застосування судом у цій справі норм кримінального процесуального законодавства України.
19.   Так Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011 виснував, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. 
20.   Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частини перша статті 2 КАС України).
21.   Позивач звернувся за захистом власного права на доступ до інформації, створеної в ході діяльності органу державної влади.
22.   Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про вищу раду правосуддя» засідання Вищої ради правосуддя та Дисциплінарних палат проводяться відкрито. Закрите засідання проводиться у виняткових випадках, за наявності підстав, визначених цим Законом.
23.   Частина третя статті 34 Закону України «Про вищу раду правосуддя» передбачає, що у спеціальному приміщенні (нарадчій кімнаті) рішення Вищої ради правосуддя, її органів ухвалюється, зокрема, якщо здійснення розгляду у відкритому засіданні може призвести до розголошення таємниці, що охороняється законом.
24.   Розгляд питання про тимчасове відсторонення судді Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області ОСОБА_2 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності відбувався у відкритому засіданні.
25.   На аудіозаписі технічного фіксування засідання ВРП, який ВРП надала на запит Великої Палати Верховного Суду, відсутня будь-яка інформація, яку можна віднести до інформації з обмеженим доступом, щоб перешкоджало її наданню позивачу.
26.   Таким чином помилковим є посилання Великої Палати Верховного Суду на необхідність убезпечення від можливого витоку інформації, пов`язаної зі здійсненням досудового розслідування, і, як наслідок, розголошення таємниці слідства, що може включати отриману в ході його проведення інформацію про приватне життя не лише судді, а й інших осіб. 
27.   Помилковою є і теза про те, що розголошення такої інформації може завдати істотної шкоди розслідуванню та інтересам цих осіб, а негативні наслідки від оприлюднення такої інформації переважають суспільний інтерес у її отриманні.
28.   Більш того в сучасних умовах низької довіри суспільства до судової влади, орган, який покликаний забезпечити підвищення довіри шляхом належного здійснення діяльності по забезпеченню незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів, повинен бути максимально прозорим перед суспільством у своїй діяльності.
29.   Наведені позиції Великої Палати Верховного Суду щодо обмеження надання інформації з мотивів застосування положень кримінально-процесуального законодавства є більш ніж суперечливими.
30.   До прикладу у постановах від 5 березня 2020 року у справі № 9901/511/19 (провадження № 11-1233заі19), від 27 лютого  2020 року у справі № 9901/513/19 (провадження № 11-1240 заі 19) та від 28 січня 2021 року у справі № 9901/286/20 (провадження № 11-312 заі 20) Велика Палата Верховного Суду не погодилася з можливістю врахування положень кримінально-процесуального законодавства при вирішення питання про відсторонення судді від посади, зокрема щодо права сторони обвинувачення оскаржувати таку відмову від відсторонення.
Таким чином, на моє переконання, рішення суду першої інстанції було обґрунтованим та законним, тож Велика Палата Верховного Суду помилково його скасувала.

Суддя                                                                                                 В. В. Пророк