Постанова
Іменем України
 
27 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 756/3350/15-ц
провадження № 61-5132св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулось до суду із позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява ПАТ «УкрСиббанк» мотивована тим, що 10 січня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно умов якого останньому надано кредит у розмірі 71 918,00 дол. США, зі сплатою процентів шляхом ануїтетних платежів у розмірі 805,00 дол. США щомісячно, та строком повернення до 10 січня 2029 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 10 січня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки.
Банк виконав у повному обсязі свої зобов`язання, а саме видав відповідачу кредитні кошти, проте відповідачі свої зобов`язання за даним договором не виконували належним чином, у зв`язку з чим, станом на 03 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 71 725, 58 дол. США та заборгованість за пенею у розмірі 22 344, 30 грн. 
Загальна заборгованість складається з: 64 950,56 дол. США - заборгованість за кредитом; 6 775,02 дол. США - заборгованість по сплаті відсотків.
Заборгованість за пенею складається з: 3 785,90 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 18 558,40 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.
Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути у солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначену заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11282590000 від 10 січня 2008 року. 
Короткий зміст судових рішень
Справа неодноразово розглядалась судами різних інстанцій.
Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18 червня 2015 року позов задоволено. 
Стягнуто у солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11282590000 від 10 січня 2008 року у розмірі 71 725,08 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 03 березня 2015 року становило 1 926 413,80 грн та складається з: 64 950,56 дол. США 56, що згідно курсу НБУ становить 1 744 449,54 грн, - заборгованість за кредитом; 6 775,02 дол. США, що згідно курсу НБУ становить 181 964,26 грн, - заборгованість по сплаті відсотків.
Стягнуто у солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за пенею за договором про надання споживчого кредиту № 11282590000 від 10 січня 2008 року у розмірі 22 344,30 грн, яка складається з: 3 785,90 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 18 558,40 - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність, а поручитель повинен нести цивільно-правову відповідальність за порушення боржником взятих на себе зобов`язань. 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 жовтня 2015 року заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 червня 2015 року змінено шляхом, виключення із резолютивної частини судового рішення визначення суми заборгованості, яка підлягає стягненню із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» у еквіваленті до гривні.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2018 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 червня 2015 року.
Постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року скасовано заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 жовтня 2015 року та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк».
Стягнуто у солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 67 003,62 дол. США, яка включає в себе: заборгованість по кредиту - 63 598,23 дол. США та заборгованість по процентах у розмірі 3 405,39 дол. США; заборгованість у розмірі 19 763,24 грн, яка включає в себе: пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 3 354,83 грн та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 16 408,41 грн.
Стягнуто із  ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором за період з 11 травня 2014 року по 11 вересня 2014 року у розмірі 4 721,96 дол. США, яка складається з простроченої заборгованості по тілу кредиту - 1 352,33 дол. США, простроченої заборгованості по процентах - 3 369,63 дол. США та заборгованість у розмірі 2 581,06 грн, яка складається з пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 431,07 грн та пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 2149,99 грн.
У решті позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було враховано ту обставину, що позивач звернувся до суду з вимогами до поручителя з пропуском шестимісячного строку пред`явлення вимоги. 
Погашення кредиту за травень місяць не відбулося, тому з 11 травня 2014 року, починає відраховуватися шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя.
З позовом про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя банк звернувся 12 березня 2015 року, тому порука є припиненою в частині погашення тіла кредиту, відсотків та пені за період з 11 травня 2014 року по 11 вересня 2014 року, відповідно заборгованість за зазначений період підлягає стягненню виключно з позичальника на користь банку.
З розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 11 травня 2014 року по 11 вересня 2014 року прострочена заборгованість по тілу кредиту становить 1 352,33 дол. США, прострочена заборгованість по процентах становить 3 369,63 дол. США, пеня по тілу - 431,07 грн, пеня по відсотках - 2 149,99 грн.
Таким чином, заборгованість у розмірі 4 721,96 дол. США та 2 581,06 грн підлягає стягненню виключно з позичальника на користь банку, оскільки порука за наведений період є припиненою.
Решта заборгованості, за період з 12 вересня 2014 року по 12 березня 2015 року, в тому числі дострокове стягнення підлягає стягненню у солідарному порядку з позичальника та поручителя, оскільки порука за цей період не є припиненою.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У березні 2019 року представник  ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року у частині вирішення позовних вимог до поручителя і ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку до поручителя залишити без задоволення.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції, надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз'яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу. 
У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з`ясував обставини справи.
Ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України, однак не врахував, що порука є припинено у повному обсязі, а тому вимоги банку до поручителя є безпідставними.
Апеляційним судом рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладених у  постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18). 
У квітні 2019 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ПАТ «УкрСиббанк» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 10 січня 2008 року укладено договір про надання споживчого кредиту № 11282590000, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 71 918,00 дол. США, зі сплатою процентів шляхом ануїтетних платежів у розмірі 805,00 дол. США щомісячно та строком повернення до 10 січня 2029 року (т. 1 а. с. 18-26).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 10 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 172267, за умовами якого поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором (т. 1 а. с. 27-28).
Відповідно пункту 12.1 кредитного договору банк має право достроково вимагати повернення кредитних коштів у повному обсязі у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань.
Сторонами не заперечується, що позивач виконав свої зобов`язання у повному обсязі, а саме видав позичальнику кредитні кошти.
Пунктом 3.1 договору поруки визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.
Встановлено, що позичальник належним чином не виконував зобов`язань, які покладені на нього умовами кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 03 березня 2015 року утворилась загальна заборгованість у розмірі 71 725,58 дол. США та заборгованість за пенею у розмірі 22 344,30 грн. 
Загальна заборгованість складається з: 64 950, 56 дол. США - заборгованість за кредитом; 6 775,02 дол. США - заборгованість по сплаті відсотків.
Заборгованість за пенею складається з: 3 785, 90 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 18 558, 40 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами (т. 1 а. с. 45-56).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою і другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу передбаченого договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору, після спливу визначеного договором строку кредитування нарахування відсотків є безпідставним.
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
Згідно із частиною першою статті 598, статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням. 
Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц (провадження № 14-145цс18).
У разі реалізації кредитором свого права вимоги на дострокове повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України шестимісячний строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя повинен обраховуватись з моменту настання строку дострокового повернення кредиту.
Під час розгляду справи було встановлено, що боржник взяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 10 січня 2029 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) у розмірі та строки, визначені у графіку платежів (пункт 1.2.2. кредитного договору).
З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за кредитним договором надійшла 14 квітня 2014 року за березень місяць 2014 року.
Наступне погашення кредиту за квітень місяць, за умовами пункту 1.2.2 кредитного договору мало відбутися 10 числа травня місяця 2014 року.
Враховуючи те, що погашення кредиту за травень місяць не відбулося, тому з 11 травня 2014 року, починає відраховуватися шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя.
Банк скористався правом вимоги на дострокове повернення кредиту,з позовом про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя банк звернувся 12 березня 2015 року.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).
Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22 серпня 2018 року у справі        № 2-1169/11).
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі             № 6-2662цс15).
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України  строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Такими чином, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц).
Переглядаючи справу у апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема положення частини четвертої статті 559 ЦК України, вірно врахував, що за шість місяців, що передували зверненню до суду з даним позовом, порука не може вважатися припиненою. Як і не може вважатися припиненою в частині вимог про дострокове стягнення кредитних коштів.
Правильними є висновки апеляційного суду про те, що порука є припиненою у частині погашення тіла кредиту, відсотків та пені за період з 11 травня 2014 року по 11 вересня 2014 року, відповідно заборгованість за зазначений період підлягає стягненню на користь банку виключно з позичальника.
Апеляційний суд відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.
Заявником під час розгляду справи не було спростовано надані банком розрахунки кредитної заборгованості.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом рішення у справі було ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладених у  постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження                      № 14-145цс18), колегія суддів сприймає критично, оскільки оскаржене судове рішення апеляційним судом ухвалено з урахуванням зазначеної правової позиції.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , подану  представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          С. Ю. Мартєв 
 
                                                                                                                      В. А. Стрільчук
 
                                                                                                                      І. М. Фаловська