ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7379/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 червня 2021 року                                                                                     м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,
секретаря                                                  Строяновської О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Київспецтранс» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,  за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Київспецтранс» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:
У квітні 2019 року Приватне акціонерне товариство «Київспецтранс» (далі - позивач, ПрАТ «Київспецтранс») звернулось у суд з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, яким до нього застосовано штраф за порушення строків сплати узгодженої суми грошового зобов`язання з плати за землю. 
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що висновок контролюючого органа є помилковим, оскільки грошові зобов`язання з плати за землю сплачені своєчасно та у повному обсязі.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києві від 27 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та постанови нове рішення, яким позов задовольнити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що Податковим кодексом України не передбачено встановлення такого податку як плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності або право оренди на які в установленому законодавством порядку не оформлено.  Акцентує увагу на тому, що рішенням суду визнано незаконним пункт Положення про плату за землю у місті Києві, яке є додатком до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві». Наголошує, що відомості про земельні ділянки не вносились до Державного земельного кадастра, а довідки, на підставі яких визначено суму грошового зобов`язання з плати за землю, не відповідають встановленій частиною 8 статті 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» формі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує на законності та обґрунтованості рішення місцевого суду. Акцентує увагу, що оспорюваним рішенням застосовано штрафні санкції, серед іншого, за несвоєчасну сплату грошового зобов`язання з плати за землю, визначену позивачем самостійно. Податкове рішення, яким визначено суму грошового зобов`язання, позивачем не оскаржено, а тому мало бути сплачено протягом 10 днів від дати отримання. Саме не здійснення позивачем такої оплати стало підставою для нарахування штрафних санкцій.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.
Судом установлено, що 19 лютого 2018 року позивачем подано звітну податкову декларацію по земельному податку за 2018 рік.
Також, 27 лютого 2018 року позивачем подано уточнюючу декларацію по земельному податку за 2017 рік.
14 червня 2018 року податковим органом проведено камеральну перевірку ПрАТ «Київспецтранс» з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині своєчасної сплати суми (зобов`язання) по земельному податку, за результатами якої встановлено несвоєчасну сплату таких зобов`язань.
Наведене стало підставою для прийняття контролюючим органом 04 липня 2018 року податкового повідомлення рішення №0396031212, яким до позивача застосовано штрафну санкцію у розмірі 1403828,07 грн.
17 лютого 2019 року відповідачем проведено наступну камеральну перевірку ПрАТ «Київспецтранс» з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині своєчасності сплати суми (зобов`язання) по земельному податку.
У ході перевірки встановлено, що позивачем несвоєчасно сплачено узгоджені суми грошових зобов`язань, визначених у податкових розрахунках земельного податку №9025283781 від 19 лютого 2018 року та №9299329654 від  27 лютого 2018 року, а також у податковому повідомленні - рішенні №396031212 від 04 липня 2018 року. 
Виявлення зазначеного порушення стало підставою для прийняття 20 березня 2019 року податкового повідомлення - рішення №0236951212, яким на позивача накладено штраф у розмірі 1023149,37 грн.
Уважаючи таке рішення протиправним, ПрАТ «Київспецтранс» звернулось з даним позовом до суду. 
Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наведений контролюючим органом розрахунок штрафних санкцій містить складові, правильність визначення яких підтверджена належними, достатніми і достовірними доказами, відтак, спірне податкове повідомлення - рішення є правомірним. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податкового кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин (далі - ПК України).
Згідно з пунктом         57.1 статті 57 ПК України, платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до підпункту         16.1.4 пункта 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Пунктом         36.1 статті 36 ПК України передбачено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
При цьому, податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.
Пунктом   38.1   статті 38 ПК України   встановлено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Окрім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою (пункт 54.1 статті 54 ПК України).
Водночас, згідно підпункта 49.18.1 пункта 49.18 статті 49 ПК України, податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.
Відповідно до пункта 126.1 статті 126 ПК України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств, рентної плати протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафа у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.
Стаття 206 Земельного кодексу України визначає, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункта 14.1 статті 14 ПК України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Підпунктом 269.1.2 пункта 269.1 статті 269 ПК України визначено, що платниками земельного податку є землекористувачі.
Згідно з підпунктом 270.1.1 пункта 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
За визначенням пункта 271.1 статті 271 ПК України базою оподаткування є:
нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом;
площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Абзацем 1 пункта 286.1 статті 286 ПК України встановлено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
За загальним правилом, закріпленим у абзаці першому пункта 287.1 статті 287 ПК України, датою виникнення податкового обов`язку із справляння плати за землю власниками землі та землекористувачами є день виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (пункт 287.6 статті 287 ПК).
У частинах 1 та 2 статті 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункта 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункта 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункта 270.1 статті 270, пункта 287.6 статті 287 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.
Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.
Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 8 червня 2016 року у справі №21-804а16 та від 12 вересня 2017 року у справі №21-3078а16), а також Верховним Судом у постановах від 31 січня 2018 року у справі №825/308/17, від 19 червня 2018 року у справі №822/2696/17, від 17 грудня 2019 року у справі № 804/4739/16.
Така позиція відповідає висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 7 липня 2015 року у справі 826/12388/13-а: Незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Таким чином, на усіх власників чи користувачів земельними ділянками покладається обов`язок із плати за землю, зокрема у вигляді земельного податку. При цьому, у разі набуття права власності чи оренди на нерухоме майно, обов`язок із сплати земельного податку або орендної плати покладається на власника/орендаря нерухомого майна, незалежно від факта оформлення права власності чи користування відповідною земельною ділянкою.
З огляду на викладене, колегія суддів уважає помилковим твердження позивача про відсутність у нього обов`язку оплачувати користування земельними ділянками, якими він фактично користується.
Відповідно до положень пункта 286.2 статті 286 ПК України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію   на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46   цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій.
Пунктом 287.3 статті 287 ПК України закріплено, що податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.
Як установлено судом, 19 лютого 2018 року позивачем подано звітну податкову декларацію по земельному податку за 2018 рік, яка зареєстрована контролюючим органом за №9025283781.
У подальшому, 30 березня 2018 року платником подано уточнюючу декларацію  по земельному податку за 2018 рік, згідно якої податкове зобов`язання по земельному податку зменшено до нуля.
Також 27 лютого 2018 року позивачем подано уточнюючу декларацію по земельному податку за 2017 рік, яка податковим органом зареєстрована за №9299329654.
Несвоєчасна сплата визначених у такій декларації сум земельного податка обумовила нарахування відповідних штрафних санкцій.
Зазначені обставини підтверджуються витягом в Інтегрованої картки ПрАТ «Київспецтранс», наданої відповідачем на вимогу суду.
Однак, у зв`язку з тим, що на момент проведення облікових операцій в Інтегрованій картці ПрАТ «Київспецтранс» по земельному податку щодо збільшення податкових зобов`язань на підставі звітної декларації по земельному податку за 2018 рік та зменшення таких по уточнюючій податковій декларації в карті обліковувалась заборгованість за попередні періоди, програмне забезпечення здійснювало списання заборгованості за попередні періоди, яка обліковувалась у платника на відповідну дату, а не податкових зобов`язань, визначених у звітній декларації по земельному податку за 2018 рік.
Саме таке списання обумовило нарахування штрафних санкцій у розмірі 823820,20 грн., яке, на переконання колегії суддів, є безпідставним.  
Як уже зазначалось вище, 04 липня 2018 року відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення №0396031212, яким позивачу визначено грошове зобов`язання у вигляді штрафа за несвоєчасну сплату податкових зобов`язань, визначених платником самостійно у деклараціях по земельному податку, у розмірі 1403828,07 грн. 
Згідно наданих відповідачем доказів зазначене рішення отримане платником 12 липня 2018 року.
Відповідно до пункта 57.3 статті 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у   підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункта 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
Оскільки позивачем не надано доказів оскарження податкового повідомлення - рішення від 04 липня 2018 року №0396031212, а факт отримання такого підтверджується належними доказами, колегія суддів приходить до висновку, що контролюючим органом правомірно нараховано штрафні санкції за несвоєчасну сплату визначеного у ньому грошового зобов`язання.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що податкове повідомлення - рішення підлягає скасуванню в частині визначення штрафних санкцій у розмірі 823820,20 грн.
Посилання позивача на скасування в судовому порядку пункта 5.6 Положення про плату за землю у місті Києві колегія суддів до уваги не приймає з огляду на таке.
Зазначений пункт скасований у судовому порядку з тих підстав, що нормами ПК України не передбачено встановлення такого податку як плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено.
Водночас, як уже зазначалось, використання землі в Україні є платним незалежно від обставин оформлення прав на неї відповідно до вимог чинного законодавства. Відтак, визнання незаконним пункта 5.6 Положення про плату за землю в м. Києві не звільняє позивача від обов`язку із справляння земельного податку, як і не наділяє правом із визначення ставки такого податку на власний розсуд.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2020 року у справі №826/13307/18.
Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України   підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною 3 та 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Частиною 6 цієї правової норми закріплено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Правові засади справляння судового збора, платники, об`єкти та розміри ставок судового збора, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збора визначені положеннями Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI у відповідній редакції (далі - Закон).
З огляду на те, що предметом позову є рішення відповідача, якими визначено суму грошового зобов`язання в розмірі 1023149,37 грн., позовні вимоги є вимогами майнового характера.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону у редакції, яка діяла на момент подання позову до суду першої інстанції, ставка судового збора за подання адміністративного позову майнового характера, який подано юридичною особою складала 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, позивачу підлягає поверненню 30884,52 грн. судового збора за подання позову та апеляційної скарги за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Керуючись статтями 33, 34, 139, 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київспецтранс» задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року скасувати.
Позов Приватного акціонерного товариства «Київспецтранс» задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 20 березня 2019 року № 0236951212 в частині штрафних санкцій у розмірі 823820,20 грн.
В решті позову відмовити.
Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (адреса: м. Київ, 04116, вул. Шолуденка, 33/19, код ЄДРПОУ 39439980) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Приватного акціонерного товариства «Київспецтранс» (04208, м. Київ, пр. Перемоги, 85, код ЄДРПОУ 02772037) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 30884 (тридцять тисяч вісімсот вісімдесят чотири) грн. 52 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко

                                                                                          Л.Т. Черпіцька

(Повний текст постанови складений 16 червня 2021 року.)