ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/5990/19  Номер провадження 22-ц/814/931/21	Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді: Кривчун Т.О.
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 лютого 2021 року (повний текст складено 08.02.2021 року) 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Кременчукводоканал" Кременчуцької міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року позивач звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 24.04.2017 року його було поновлено на посаді головного інженера Комунального підприємства «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради. 
Зазначає, що 30.05.2017 року його було ознайомлено з наказом №379 від 26.04.2017 року «Про поновлення на роботі» та внесено відповідний запис у трудову книжку. Проте, цього ж дня відповідач звільнив його із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КзпП України. Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 29.05.2018 року у справі № 524/4135/17 його було знову поновлено на вказаній посаді. 19.06.2018 року його було ознайомлено з наказом про поновлення на роботі, проте наказом №744 від 04.07.2018 року наказ №379 від 26.04.2017 скасовано. Відповідні записи внесено до трудової книжки. 
Вказує, що постановою Полтавського апеляційного суду від 10.12.2018 року по справі №524/6081/18 визнано незаконними та скасовано накази відповідача від 04.07.2018 року № 744 та №1237 від 27.10.2017 року. Скасовуючи дані накази суд, зокрема, зауважив, що дані накази не породжували ніяких правових наслідків для нього. Відтак, позивач вважає. що з 04.07.2018 року він рахується таким, що фактично поновлений на роботі.
Вважає, що перебуває у простої з вини відповідача і має право на виплату йому заборгованості по заробітній платі за період з 30.05.2018 року по 14.08.2019 року в сумі 161243,46грн, яку і прохав стягнути з КП "Кременчукводоканал" Кременчуцької міської ради.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 лютого 2021 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 30.05.2018 року по 14.08.2019 року в розмірі 161243,46грн, залишено без задоволення.
Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив  ОСОБА_1 , якийу поданій апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він з 04.07.2018 року є таким, що фактично поновлений на роботі, оскільки, наказ №379 від 26.04.2017 року залишається чинним.
Ввважає помилковим висновок суду стосовно того, що при скасуванні рішення суду про поновлення працівника на посаді, втрачається юридична сила наказу про поновлення на посаді, який було видано на виконання скасованого рішення суду, з підстав її невідповідності п.2.10 Інструкції про прядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 року №58.
Вказує, що підставами для прийняття на роботу чи звільнення з неї, окрім рішення суду, обов`язковим є і відповідний наказ (розпорядження) роботодавця, з яким необхідно ознайомити працівника та внести відповідні відомості до його трудової книжки. При цьому, оскільки відповідачем наказу про скасування наказу про поновлення ОСОБА_1 на посаді від 26.04.2017 року №379 винесено не було, по він вважається таким, що працює на підприємстві відповідача.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи, наказом від 29 червня 2016 року №644 позивача було звільнено з посади головного інженера Комунального підприємства «Кременчукводоканал» на підставі п.6. ст.36 КЗпП України у зв`язку з його відмовою від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці (а.с.33).

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 24 квітня 2017 року по справі №524/6367/16-ц позов ОСОБА_1 до КП «Кременчукводоканал» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано накази КП «Кременчукводоканал» від 29.04.2016 №253 «Про зміну істотних умов праці» від 17.02.2016 №209 «Про зміну оплати праці», від 31.03.2016 №326 «Про зміну оплати праці», від 21.04.2016 №342 «Про встановлення робочого часу». Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного інженера КП «Кременчукводоканал». Стягнуто з КП «Кременчукводоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.06.2016 року по 24.04.2017 року в сумі 133743,84грн. та 5000,00 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено, вирішено питання судових витрат (а.с.34-38).

Місцевим судом установлено та не заперечується сторонами, що з метою добровільного виконання рішення суду від 24 квітня 2017 року по справі №524/6367/16-ц, 26 квітня 2017 року КП «Кременчукводоканал» було видано наказ №379 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » та скасовано наказ від 29 червня 2016 року №644 про звільнення позивача. 

Також, установлено, що наказом від 30 травня 2017 року №499 ОСОБА_1 було звільнено з посади головного інженера КП «Кременчукводоканал» у зв`язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин в період 03 травня 2017 року по 30 травня 2017 року (а.с.9, зворот).
Окрім того, місцевим судом також установлено, що за період з 26 квітня 2017 року (поновлення за рішенням суду) та по 30 травня 2017 року (дата звільнення позивача за прогул) ОСОБА_1 було сплачено заробітну плату в сумі 8241,33грн та 345,79 грн двома платіжними дорученнями за частину квітня та травень 2017 року (а.с.45). 

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2017 року по справі № 524/6367/16-ц, рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 24 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Кременчукводоканал» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено (а.с.39-42). 
На виконання рішення суду апеляційної інстанції 27 жовтня 2017 року, по підприємству відповідача був виданий наказ №1237 «Про скасування наказу від 26 квітня 2017 року № 379 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ». Вказаним наказом було визначено, що наказ про поновлення на підставі скасованого рішення суду є скасованим з 27 жовтня 2017 року, тобто з дати видання вказаного наказу (а.с.43).

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 29 травня 2018 року у справі №524/4135/17 рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.01.2018 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради від 30 травня 2017 року №499. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера КП «Кременчукводоканал» з 30.05.2017 року. Стягнуто з КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 30 травня 2017 року по 29 травня 2018 року в сумі 122340,28грн. Стягнуто з КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну останньому у розмірі 1000,00 грн. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат (а.с.5-8, 44-46).

19 червня 2018 року Комунальне підприємство «Кременчукводоканал» добровільно виконало рішення апеляційного суду від 29 травня 2018 року і видало наказ №670 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 з 30 травня 2017 року» (а.с.17-18).

Наказом від 04 липня 2018 року №744 було уточнено зміст наказу №1237 та встановлено, що необхідно вважати наказ від 26 квітня 2017 року №379 про поновлення позивача на роботі скасованим не з 27 жовтня 2017 року, а з 18 жовтня 2017 року (з дати ухвалення рішення апеляційним судом про відмову ОСОБА_1 у позові про поновлення) та про розірвання трудового договору з позивачем з підстав, встановлених п. 6 ст. 36 КЗпП України – тобто з підстав, які були встановлені наказом про звільнення позивача від 29 червня 2016 року № 644 «Про звільнення ОСОБА_1 », оскільки наказ від 29 червня 2016 року про його звільнення є чинним, в задоволенні позову про його скасування суд відмовив постановою від 18 жовтня 2017 року. В цей же дань 04 липня 2018 року ОСОБА_1 було ознайомлено з вказаним наказом і внесено відповідний запис в його трудову книжку (а.с.47).

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 12 жовтня 2018 року, справа №524/6081/18, позовну заяву ОСОБА_1 до КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради від 04 липня 2018 року №744 "Про уточнення змісту наказу №1237 від 27.10.2017 р". Визнано незаконним та скасовано наказ Комунального підприємства «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради від 27 жовтня 2017 року №1237 "Про скасування наказу від 26.04.2017 року № 379 "Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера КП «Кременчукводоканал» з 04 липня 2018 року. Стягнуто з КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 липня 2017 року по 12 жовтня 2018 року у розмірі 35316,96грн. та у відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн. В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено. Вирішено питання судових витрат (а.с.48-51).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року, справа №524/6081/18, рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 12 жовтня 2018 року скасоване та ухвалено нове. Позов ОСОБА_1 до КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – ОСОБА_2 .. ОСОБА_3 , про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, задоволено частково. Визнано поважними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом. Визнано незаконними та скасовано накази КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради від 04 липня 2018 року №744 «Про уточнення змісту наказу №1237 від 27.10.2017 року» та від 27 жовтня 2017 року №1237 «Про скасування наказу від 26.04.2017 року № 379 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ». В іншій частині вимог відмовлено (а.с.9-11, 52-54).

Постановою Верховного суду від 24 липня 2019 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2017 року (справа № 524/6367/16-ц про відмову поновити позивача на посаді), було залишено без змін (а.с.59-61).

Постановою Верховного Суду України від 15.07.2020 року у справі № 524/4135/17 заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року за нововиявленими обставинами, задоволено частково. Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року, скасовано. Касаційну скаргу КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради, задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 29 травня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В подальшому, постановою Полтавського апеляційного суду від 30.09.2020 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.01.2018 року, скасовано та постановлено по справі нове рішення. Позов ОСОБА_1 до КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Кременчукводоканал» № 499 від 30.05.2017 року про звільнення позивача з підстав п.4 ст. 40 КЗпП України. У задоволенні решти позовних вимог (про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), відмовлено. 

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що, оскільки наказ директора КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради № 379 від 26.04.2017 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі було видано на виконання рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 26.04.2017 року у справі № 524/6367/16-ц, яке у подальшому було скасовано, то немає підстав вважати, що виданий на його виконання наказ створює юридичні наслідки у вигляді існування між сторонами трудових відносин і обов`язку роботодавця сплачувати позивачу заробітну плату.        

Такі висновки місцевого суду в повній мірі відповідають обставинам справи та зібраним доказам, ґрунтуються на законі, з урахуванням наступного.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (статті 4 ЦПК України) і що також гарантовано статтею 124 Конституції України.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

У частині першій статті 233 КЗпП України передбачено строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Разом з тим у частині другій статті 233 КЗпП України зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій ЗаконуУкраїни «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається судом одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Якщо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі не відбулось, працівник з урахуванням змісту статті 235 КЗпП України не позбавлений процесуальної можливості заявити таку вимогу за окремим позовом.
У такому випадку вимога про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника є спором про оплату праці, тому до його вирішення підлягають застосуванню положення частини другої статті 233 КЗпП України.

Так, з наведеного вбачається, що підставою для стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу є незаконне звільнення останнього та подальше його поновлення на роботі.

При цьому установлено, що постановою Полтавського апеляційного суду від 30.09.2020 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.01.2018 року, скасовано та постановлено по справі нове рішення. Позов ОСОБА_1 до КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Кременчукводоканал» №499 від 30.05.2017 року про звільнення позивача з підстав п.4 ст.40 КЗпП України. У задоволенні решти позовних вимог (про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), відмовлено. 
Так у вказаному рішенні суду апеляційної інстанції від 30.09.2020 року визначено, що «….Підставою поновлення ОСОБА_1 на посаді головного інженера КП «Кременчукводоканал» та, відповідно, поновлення трудового договору з позивачем було рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 24 квітня 2017 року у справі № 524/6367/16-ц, яке скасоване рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2017 року з ухваленням нового рішення у справі про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , яке залишено без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року.
Скасоване рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 24 квітня 2017 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та додаткові рішення цього суду у справі № 524/6367/16-ц втратили юридичну силу та не створюють правових наслідків, визначених цим судовим рішенням, а тому в період з 26 квітня 2017 року по 30 травня 2017 року ОСОБА_1 не міг вчинити трудового проступку у вигляді прогулу, оскільки у трудових відносинах з КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради він не перебував, а отже, і підстав для розірвання з ним трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України 30 травня 2017 року у КП «Кременчукводоканал» не було.
З огляду на зазначене, наказ КП «Кременчукводоканал» від 30 травня 2017 року № 499 про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України підлягає скасуванню як безпідставний, такий, що не відповідає вимогам закону та фактичним правовідносинам сторін.
В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення його на роботі на посаді головного інженера відповідача з 30 травня 2017 року, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по дату повного розрахунку або дату винесення рішення суду, виходячи з середнього заробітку – 1928 грн 97 коп., стягнення 100000 грн 00 коп. моральної шкоди, які ґрунтуються на скасованому рішенні Автозаводського районного суду міста Кременчука від 24 квітня 2017 року у справі № 524/6367/16-ц та є похідними від вирішення трудового спору щодо поновлення працівника на роботі, не підлягають до задоволення з наведених вище підстав».

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стовно того, що, оскільки наказ директора КП «Кременчукводоканал» Кременчуцької міської ради № 379 від 26.04.2017 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі було видано на виконання рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 26.04.2017 року у справі № 524/6367/16-ц, яке у подальшому було скасовано, то немає підстав вважати, що виданий на його виконання наказ створює юридичні наслідки у вигляді існування між сторонами трудових відносин і обов`язку роботодавця сплачувати позивачу заробітну плату.        
Рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, та таким, що винесене на підставі повного дослідження та аналізу всіх матеріалів справи та норм чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_1 з 04.07.2018 року є таким, що фактично поновлений на роботі, оскільки наказ №379 від 26.04.2017 року залишається чинним, так як наказу про його скасування винесено не було, колегія суддів оцінює критично, оскільки такий наказ втратив силу у зв`язку із скасуванням судом апеляційної інстанції судового рішення суду першої інстанції, на виконання якого його було видано.

Посилання апелянта на п.2.10 Інструкції про прядок ведення трудових книжок затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 року №58, як на підставу для задоволення позовних вимог, оскільки на його думку, при скасуванні рішення суду про поновлення працівника на посаді, не втрачається юридична сила наказу про поновлення на посаді, який було видано на виконання скасованого рішення суду, до внесення відповідних відомостей до трудової книжки, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки неналежне оформлення відповідного запису до трудової книжки, не видача наказу чи не внесення відомостей до трудової книжки, не може вказувати на відсутність самого факту відсутності підстав вважати ОСОБА_1 поновленим, оскільки неналежне виконання роботодавцем інструкції з ведення трудових книжок не змінює факту скасування судового рішення про поновлення працівника на роботі. Окрім того, матеріалами справи не встановлено з вини якої саме особи, працівника чи роботодавця, відбулось невнесення відповідних відомостей до трудової книжки.

При цьому, з урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позову, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає. 

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 лютого 2021 року, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                        Ю.В. Дряниця

                                                                       О.В. Чумак

Повний текст постанови виготовлено 15.04.2021 року.