Ухвала
Іменем України
14 червня 2021 року
м. Київ
справа № 755/10218/20
провадження № 61-8835ск21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, стягнення боргу зі сплати аліментів,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, стягнення боргу зі сплати аліментів.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року, в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 12 084,20 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київського апеляційного суду із заявами про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року.
Заяви обґрунтовував тим, що зміст резолютивної частини постанови є для нього незрозумілим та буде незрозумілим для осіб, які можуть здійснювати його примусове виконання, оскільки в нього в кінці виплати аліментів та закриття виконавчого провадження № 56038853 була переплата з виплати аліментів у розмірі 3 275,92 грн, що також встановлено та підтверджено апеляційним судом. Проте при складанні резолютивної частини постанови зазначена передплата не врахована судом, що є незрозумілим для нього та осіб, які можливо будуть здійснювати його примусове виконання.
Просив роз`яснити: яку суму йому необхідно сплатити на користь ОСОБА_2 , враховуючи, що на момент закриття виконавчого провадження № 56038853 була переплата з виплати аліментів ОСОБА_1 у розмірі 3 275,92 грн; до якого суду та на який саме банківський рахунок в дохід держави необхідно сплатити йому судові витрати у розмірі 120,78 грн; згідно з якою правовою позиціїєю пеня за аліментами перераховується не безпосередньо дорослій особі ОСОБА_4 , якій вона належить, а іншій особі - ОСОБА_2 , не запитавши про це ОСОБА_4 ; які заходи були застосовані апеляційним судом при отриманні інформації від нього 25 січня 2021 року щодо підміни конверту, в якому нібито позивач отримала від Дніпровського районного суду міста Києва оскаржуване рішення, що дозволило останній протиправно отримати від апеляційного суду рішення про поновлення строку на апеляційне оскарження та чому не розглядались його клопотання з цього приводу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року у задоволенні заяв відмовлено.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що резолютивна частина постанови Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року є зрозумілою, не містить протиріч та в ній чітко зазначено, яка сума підлягає стягненню з ОСОБА_1 та на користь кого.
У травні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року, у якій заявник, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для роз`яснення судового рішення, не врахував, що заявнику не зрозуміло: яку суму необхідно сплатити на користь ОСОБА_2 , враховуючи, що на момент закриття виконавчого провадження № 56038853 була передплата зі сплати аліментів ОСОБА_1 у розмірі 3 275,92 грн; до якого суду та на який саме банківський рахунок необхідно сплатити йому в дохід держави судові витрати у розмірі 120,78 грн.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 271 ЦПК України, за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.
Виходячи із змісту зазначеної норми, суд може роз`яснити судове рішення у разі, якщо нечітким або незрозумілим є зміст його резолютивної частини, як для осіб, щодо яких воно ухвалене, так і для осіб, які будуть здійснювати його примусове виконання.
Рішення суду може бути роз`яснено, якщо без такого роз`яснення його реалізація є ускладненою, оскільки наявна ймовірність неправильного його виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення. 
Роз`яснення - це засіб виправлення формальних недоліків судового рішення, який полягає у викладенні резолютивної частини у більш ясній та зрозумілій формі. Конкретного та вичерпного переліку критеріїв для визнання судового рішення незрозумілим процесуальний закон не визначає, проте з його змісту випливає, що обґрунтування щодо незрозумілості має навести особа, яка звертається із заявою про роз`яснення судового рішення.
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що резолютивна частини постанови апеляційного суду є зрозумілою та не передбачає різних варіантів її тлумачення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви з огляду на таке.
Як випливає з мотивувальної та резолютивної частини постанови Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року в ній зазначено мотиви прийнятої постанови, визначено грошову суму, яка підлягає стягненню з відповідача та особу, на користь якої підлягає стягненню зазначена сума.
Встановлено, що вимоги заяв ОСОБА_1 про роз`яснення постанови від 11 березня 2021 року фактично зводяться до роз`яснення мотивів її прийняття, стосуються порядку його виконання та вирішення судом питання поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, тому не можуть вирішуватись відповідно до статті 271 ЦПК України.
Згідно зі статтею129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
З огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень, судові рішення є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Таким чином, резолютивна частина постанови Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року є зрозумілою. Не містить протиріч та в ній чітко зазначено, яка сума підлягає стягненню з ОСОБА_1 та на користь кого.
Доводи заяви про роз`яснення постанови є необґрунтованими, надуманими, не враховують дійсних обставин справи та змісту постанови апеляційного суду.
З висновком апеляційного суду погоджується й Верховний Суд. 
Зі змісту касаційної скарги випливає, що обставини, які викладає ОСОБА_1 не дають обґрунтованих підстав вважати, що резолютивна частина судового рішення є незрозумілою та потребує викладення у більш зрозумілій формі.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не можна розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (справа «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).
Касаційна скарга не містить обґрунтованих посилань на порушення апеляційним судом норм процесуального права, а зводиться до незгоди заявника з ухваленим судовим рішенням, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.
Отже, відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись частиною четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, стягнення боргу зі сплати аліментіввідмовити. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник
                                                                                                                        С. О. Погрібний