ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" червня 2021 р.                                                          Справа №914/2201/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді                              Орищин Г.В.
суддів                              Галушко Н.А.
                              Желіка М.Б.
секретар судового засідання Федорів Н.В.
розглянув апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” 
на рішення Господарського суду Львівської області від 24.03.2021 (повний текст рішення складено 06.04.2021, суддя Матвіїв Р.І.)
у справі № 914/2201/20
за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк “Приватбанк”, м. Київ
до відповідача Приватного підприємства “Приватна агроторгова фірма “Винниківська”, с. Чишки, Пустомитівський район, Львівська область
про стягнення 216866,49 грн. пені

представники сторін:
від позивача – Деркач О.В.,
від відповідача – не з`явився.

31.07.2020 до Господарського суду Львівської області звернулося Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (надалі – АТ КБ «Приватбанк») із позовом про стягнення з Приватного підприємства «Приватна агроторгова фірма (надалі – ПП ПАФ «Винниківська») про стягнення 216866,49 грн. пені.
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач належним чином виконав свої договірні зобов`язання та передав відповідачу майно по договору лізингу. Натомість, відповідач допускав прострочення платежів, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість зі сплати лізингових платежів в рахунок викупу майна в розмірі 332681,61 грн. з 26.12.2016, на таку ж суму з 26.08.2017 та з 26.12.2017, а також заборгованість зі сплати винагороди за користування майном в розмірі 503273,42 грн. Враховуючи наведене, позивач нарахував відповідачу пеню в сумі 216866,49 грн., стягнення якої і є предметом позову у даній справі.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.03.2021 позов у даній справі задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 151793,85 грн. пені, а у задоволенні вимоги про стягнення 65054,08 грн. пені – відмовлено.
Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд виходив з наступного:
1) право позивача на нарахування пені на суми прострочених платежів по договору фінансового лізингу підтверджується нормами ст. 546, 611 Цивільного кодексу України та умовами договору фінансового лізингу від 02.06.2016;
2) перевіривши правильність розрахунку пені за спірний період, суд дійшов висновку, що загальна сума пені становить 216848,35 грн., що на 18,13 грн. менше, ніж заявлено позивачем до стягнення;
3) враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені, фактичні обставини справи та майнові інтереси обох сторін, керуючись своїм правом, що випливає з ч. 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що справедливим, розумним і доцільним буде зменшити розмір заявленої пені на 30%. При цьому, суд врахував факт відсутності у відповідача упродовж довгого часу основної заборгованості за договором фінансового лізингу, оскільки з часу повернення майна та припинення правовідносин сторін до моменту подання позову у даній справі минуло майже два роки. Суд також враховав, що згідно із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.01.2020 у справі №912/685/19, пеня не може бути надмірним обтяженням для відповідача.

Позивач, не погодившись з вказаним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, у якій послався на те, що вирішуючи спір, місцевий господарський суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим просив рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов у цій частині задоволити повністю.
У своїй апеляційній скарзі позивач послався на те, що місцевий господарський суд неправильно застосував до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України та не врахував усіх обставин, які повинні були би бути враховані при вирішенні судом питання про зменшення пені. На думку позивача, матеріали справи свідчать про те, що підстав для зменшення пені у спірних правовідносинах немає.

Відповідач не виконав вимог ухвали Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2021 та не подав відзиву на апеляційну скаргу. Крім того, відповідач не забезпечив явку свого представника у судове засідання.
Учасники даного судового процесу були повідомлені про нього згідно контактних даних, відомості про які містяться в матеріалах справи. Крім того, процесуальні документи апеляційного суду у порядку, встановленому Законом України «Про доступ до судових рішень», були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Зважаючи на наведене, з огляду на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, а також на те, що явка учасників судового процесу не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги можливо здійснити без представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне:

02.06.2016 між ПП ПАФ «Винниківська» (лізингоодержувач) та ПАТ КБ «Приватбанк» (банк) було укладено договір фінансового лізингу № DNH2FLO7061, відповідно до умов якого банк зобов`язався придбати у власність у ТзОВ “Приват Лізинг”, а потім передати лізингоодержувачу, а лізингоодержувач – прийняти від банку в платне користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів, у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу, майно відповідно до специфікації. 
Для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим договором банк відкриває рахунок № НОМЕР_1 (п. 1.5 договору). 
Відповідно до умов договору, майно повинно бути передане лізингоодержувачу протягом 12 календарних днів після внесення авансового платежу, зазначеного в п. 1.4, на рахунок, відкритий відповідно до п. 1.5 договору (п. 1.6.2).
Строк дії лізингу – 26.12.2020 (п. 11.1).
Згідно зі специфікацією до договору майном є зернозбиральний комбайн Tucano 470, вартістю 2890238 грн. та зернова жатка Vario 7,5 м. вартістю 807724,80 грн.
Відповідно до п. 2.1 договору загальна вартість майна становить 3697962,80 грн. та складається з:
-          суми авансового платежу 37146,28 грн. відповідно до п. 1.4 договору;
-          загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого лізингоодержувачу майна, 3326652 грн. згідно з графіком внесення лізингових платежів, зазначених у додатку № 2.
Додатком № 2 до договору сторонами погоджено графік лізингових платежів, відповідно до якого кожного 25 серпня та 25 грудня упродовж 2016 – 2020 років сплаті підлягає 332681,65 грн., крім платежу 25.12.2020 – 332681,67 грн. Також погоджено відшкодування винагороди за відкриття рахунку, винагороди за користування майном у розмірі та порядку сплати згідно з п. 2.3.2 договору, винагороди за отримання майна.
Як передбачено п. 2.3.2 договору, лізингоодержувач сплачує банку винагороду за користування майном у розмірі 28 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, в дату сплати винагороди, якою є 25 число кожного поточного місяця, за винятком січня, лютого, червня, липня.
Додатком № 3 до договору сторони погодили вартість тарифів за оформлення документів.
09.06.2016 сторонами було підписано акт прийому-передачі майна - зернозбирального комбайна Tucano 470, вартістю 2890238 грн. та зернової жатки Vario 7,5 м. вартістю 807724,80 грн.
05.09.2016 сторонами було підписано договір про внесення змін до договору фінансового лізингу № DNH2FLO7061 від 02.06.2016, яким внесено зміни в п. 7.2.20 договору щодо обов`язків лізингоодержувача, та викладено в новій редакції додаток № 2 до договору “Графік лізингових платежів”, який, зокрема, доповнено п. 5 та змінено дату першого платежу з 25.08.2016 на 25.09.2016, при цьому кількість платежів і їх суми залишились незмінними.
Як вбачається із повідомлення банку від 07.06.2018, відповідача було повідомлено про порушення умов договору від 02.06.2016 та наявність заборгованості, а також заявлено вимогу про повернення протягом тридцяти днів майна, отриманого в лізинг за договором від 02.06.2016.
Згідно з актом прийому-передачі майна, який поданий у фотокопії обома сторонами, 03.09.2018 майно було повернуто відповідачем і прийнято позивачем. Відповідно до змісту цього акта сторони домовились, що після передачі майна договір підлягає розірванню відповідно до розділу 10 договору фінансового лізингу.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Законом України “Про фінансовий лізинг” (ст. 11) встановлено, що лізингоодержувач зобов`язаний, зокрема, своєчасно сплачувати лізингові платежі, а умовами договору фінансового лізингу № DNH2FLO7061 від 02.06.2016 (п. 7.2.15) також передбачено обов`язок сплати винагороди за отримане майно.
Статтею 16 Закону України “Про фінансовий лізинг” передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Як було зазначено вище, у додатку № 2 до договору сторони погодили графік лізингових платежів, до якого згодом було внесено зміни на підставі відповідного договору від 05.09.2016.
Предметом позову у даній справі є стягнення пені за простроченими лізинговими платежами, допущеними 26.12.2016, 26.08.2017, 26.12.2017, а також винагороди за користування майном, визначеної на підставі п.2.3.2 договору, яка мала бути сплачена 26.08.2017.
Прострочення відповідних платежів зафіксовано випискою по рахунку № НОМЕР_2 , а також випискою по рахунку № НОМЕР_3 , які наявні в матеріалах справи. У вказаних виписках зазначено про суму платежів та здійснено посилання на договір, відповідно до якого такі вважаються простроченими, тому такі виписки, хоча і складені по різних рахунках, проте є належними доказами підтвердження обставини виникнення у відповідача прострочень за договором фінансового лізингу, що є підставою позову в даній справі.
Відповідно до пояснень позивача, долучення виписок по двох рахунках пояснюється тим, що розмір винагороди за користування майном визначається у відсотковому відношенні до суми залишку несплаченої вартості майна, у зв`язку з чим заборгованість зі сплати даної винагороди обліковується на рахунку № НОМЕР_3 як відсотки за договором. Крім цього, відповідно до п. 208 Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою  правління Національного банку України № 89 від 11.09.2017, саме на рахунках 2078 обліковуються нараховані доходи за фінансовим лізингом (орендою), що наданий суб`єктам господарювання, який обліковується за амортизованою собівартістю.
Відтак, з матеріалів справи вбачається, що умови договору лізингу стосовно своєчасності внесення лізингових платежів і винагороди за отримане у лізинг майно відповідачем виконувались неналежним чином. Зокрема, відповідачем не було внесено 26.12.2016, 26.08.2017 та 26.12.2017 лізингові платежі в розмірі 332681,61 грн., а також не внесено платіж 26.08.2017 зі сплати винагороди за користування майном в розмірі 503273,42 грн. 
Вказані обставини не були спростовані відповідачем в суді першої інстанції, а також не є підставою апеляційної скарги позивача. 
Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Договором лізингу передбачено, що у випадку порушення лізингоодержувачем платежів, передбачених п. 2.1 – 2.3, 7.2.15, 8.14 цього договору, лізингоодержувач сплачує банку пеню в розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу , але не більше подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня (п. 8.1, пп. 8.1.1). Сплата лізингових платежів і винагороди за користування майном саме і передбачено п. 2.1, п. 2.3.2 договору.
Відповідно до п. 8.15 договору строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, неустойки – пені, штрафів встановлюються сторонами тривалістю в 15 років.
З урахуванням положень ст. 599 та ч. 4 ст. 631 ЦК України, закінчення строку дії договору, яким передбачено стягнення штрафних санкцій за порушення зобов`язання, не є підставою звільнення від відповідальності у вигляді пені, застосованої кредитором за порушення, яке мало місце під час дії договору. Аналогічні висновки наведені Верховним судом у постанові від 04 травня 2018 року у справі №  927/333/17.
Відтак, право позивача на нарахування пені на суми прострочених платежів по договору фінансового лізингу та на стягнення таких підтверджується нормами ст. 546, 611 Цивільного кодексу України та умовами договору фінансового лізингу від 02.06.2016.
Перевіривши розрахунок пені за вказані періоди, місцевий господарський суд дійшов висновку, що загальна сума пені становить 216848,35 грн., а не 216866,49 грн., як вказано у позовній заяві, що зумовлено різницею у розрахунках суду і позивача в частині пені за період 26.12.2016 – 26.06.2017 на суму 332681,61 грн., яка становить 45040,09 грн., а не 45058,22 грн. Тому обґрунтованою є сума пені в розмірі 216   848,36 грн., що на 18,13 грн. менше, ніж заявлено до стягнення позивачем.
Вказаний висновок місцевого господарського суду, а також його розрахунок пені колегія суддів вважає обґрунтованим. Більше того, відповідні висновки місцевого господарського суду не заперечуються позивачем у апеляційній скарзі. Як було зазначено вище, апеляційна скарга зводиться до незгоди позивача із застосуванням судом до спірних правовідносин ч. 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшення на 30% пені, яка є предметом стягнення у даній справі, на підставі відповідного клопотання відповідача.
Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинам першій, другій статті 627 ЦК України   засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.
Частиною 1 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. 
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам (наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків), поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.
Верховний Суд у постанові від 16.01.2020 у справі № 912/685/19 звернув увагу на те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача грошові суми як неустойку не повинно спотворювати її дійсне правове призначення, оскільки в протилежному випадку з засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків.
Правові позиції щодо застосування вказаних норм було також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, у якій, зокрема, зазначено наступне:
- для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (п.8.24);
- якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. (п. 8.33).
Керуючись ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість зменшити на 30% розмір пені
Судова колегія наголошує на тому, що у апеляційній скарзі позивач обмежився загальними покликаннями на зміст ч. 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України та практикою застосування Верховним Судом вказаних норм та жодним чином не обґрунтував того, в чому полягає неправильність застосування судом першої інстанції вказаних норм права у розрізі спірних правовідносин.
При цьому, з матеріалів справи вбачається наявність наступних підстав для зменшення розміру штрафних санкцій:
1) об`єкт лізингу був повернений позивачу у вересні 2018 року у зв`язку із невиконанням лізингоодержувачем своїх обов`язків зі сплати лізингових платежів;
2) з часу повернення майна, правовідносини сторін за договором лізингу припинились, відповідно, з вересня 2018 року у відповідача відсутня основна заборгованість за договором фінансового лізингу;
3) відповідно до пояснень, наданих відповідачем, за об`єкт лізингу він сплатив на користь позивача 4302040,98 грн. та здійснив ремонт об`єкта лізингу на суму 746271,53 грн. Крім цього, заявлена до стягнення пеня є достатньо великою сумою для відповідача, у позивача порушуються лише майнові інтереси, а у відповідача – майнові та соціальні: забезпечення безперебійного продажу населенню продуктів харчування, виплата заробітної плати працівникам;
4) згідно зі статтею 233 ГК України, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. При цьому, позивач не стверджує та не доводить, що допущеним відповідачем простроченням внесення чергових платежів у 2016 та 2017 роках йому було заподіяно збитків.
Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про можливість зменшення розміру пені.
Додатково колегія суддів звертає увагу і на те, що приписами ст. 233 ГК України та 551 ЦК України, передбачено право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, а тому посилання скаржника на порушення судом даних норм є необґрунтованим. Як було неодноразово наголошено, судом першої інстанції враховано всі об`єктивні обставини, які мають значення при прийнятті рішення про зменшення розміру пені.
Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк”.
Рішення Господарського суду Львівської області від 24.03.2021 у справі №914/2201/20 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок її оскарження визначений у ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 22.06.2021.

Головуюча суддя          Г.В. Орищин

суддя          Н.А. Галушко

суддя          М.Б. Желік