Постанова
Іменем України 
08 квітня  2021 року
м. Київ
справа № 635/3879/17
провадження № 51-6116 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 ,
прокурора                                           ОСОБА_5 ,
захисника                                           ОСОБА_6 ( в режимі відеоконференції),              
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7   на вирок Харківського апеляційного суду від  15 вересня 2020 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220780000314, за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  уродженця м.Харкова, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу, вироком Коломацького районного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року за ч.2 ст.15 ч.2 ст.190, ч.2 ст.190, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців,    
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Харківського районного суду Харківської області від 21 лютого 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.190 КК України до  покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 5 місяців.
Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим покаранням, призначеним за вироком Коломацького районного суду Харківської області від 5 грудня 2017 року,   ОСОБА_7   призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк  1 рік 6 місяців.   
На підставі ч.5 ст.72 КК України  ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання період попереднього ув`язнення   з 21 червня 2017 року по 5 січня 2018 року та з 7 червня 2018 року по 21 вересня 2018 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_7  звільненовід призначеного покарання, обмежившись відбутим покаранням.
Вирішено цивільні позови, а також питання про судові витрати у провадженні. 
Вироком Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано, ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч.2 ст. 190 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Коломацького районного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року, більш суворим, призначеним за цим вироком, ОСОБА_7 призначено остаточне  покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання. 
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.  
За вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 , не маючи постійного місця роботи та стабільного заробітку, обмірковуючи можливість отримання нетрудових доходів, у невстановлений під час судового слідства час та у невстановленому місці, вступив з невстановленою під час досудового слідства особою у злочинну змову і розробили спільний план  реалізації, згідно з яким невстановлена особа, видаючи себе за працівника правоохоронного органу, телефонувала громадянам України та повідомляла про завідомо неправдиві випадки з членами сімей останніх та за грошову винагороду пропонувала уникнути покарання для вказаних осіб. У свою чергу ОСОБА_7 згідно з розробленим планом, повинен був отримувати від невстановленої особи адреси громадян, які погоджувалися передати винагороду за допомогу членам сімей та у яких останній повинен був отримувати грошові кошти, тим самим, своїм видом та діями, в результаті погоджених з невстановленою особою дій, викликати у потерпілих хибне враження про законність таких дій та шляхом обману заволодівати їх грошовими коштами.
Так, 16 грудня 2016 року ОСОБА_7 в період часу з 10.00 години до 11.00 години, діючи повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, прибув за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкав ОСОБА_8 , якому на той час невстановлена особа в телефонній розмові повідомила неправдиві відомості стосовно того, що син потерпілого потрапив у ДТП, під час якої постраждали сторонні особи, яким потрібні грошові кошти аби останні не зверталися до поліції. Після чого, ОСОБА_7  взяв у  ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 1000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 26290 грн.85 коп.  та з місця вчинення злочину зник, заподіявши потерпілому матеріальну шкоду на зазначену суму.
Також, 29 січня 2017 року приблизно о 22.00 годині ОСОБА_7 , діючи повторно,  за аналогічних обставин,  прибув до квартири АДРЕСА_3 , де мешкала   ОСОБА_9 , якій невстановлена особа в телефонній розмові повідомила неправдиві відомості стосовно того, що син потерпілої потрапив у ДТП, під час якої постраждали сторонні особи, яким потрібні грошові кошти аби останні не зверталися до поліції. Після чого, ОСОБА_7 взяв грошові кошти в сумі 1600 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 43540 грн.80 коп.  та  з місця вчинення злочину зник, заподіявши потерпілій матеріальну шкоду на зазначену суму.
Крім того, 03 лютого 2017 року приблизно об 11.00 годині ОСОБА_7  діючи повторно, прибув до домоволодіння АДРЕСА_4 , де мешкала ОСОБА_10  якій на той час невстановлена особа в телефонній розмові повідомила неправдиві відомості стосовно того, що онук потерпілої потрапив у ДТП, під час якої постраждали сторонні особи, яким потрібні грошові кошти аби останні не зверталися до поліції. Після чого, ОСОБА_7  взяв у   ОСОБА_10    грошові кошти в сумі 850 грн., дві обручки зі сплаву золота 583 проби  та дві медалі "Ветеран війни" заподіявши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 6090 грн.  
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник   ОСОБА_6 порушує питання про скасування вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_7 та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. 
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що  призначене апеляційним судом  покарання  є явно несправедливим через суворість, оскільки не враховано  ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а також  дані про особу засудженого, який  вину визнав, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, наполягав на розгляді справи за ч.3 ст. 349 КПК,  негативно ставиться до свого вчинку, визнав цивільні позови,   шкоди  життю та здоров’ю потерпілих не завдав. 
  
Позиції інших учасників судового провадження
 
Захисник в суді касаційної інстанції  вимоги скарги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. 
Прокурор у судовому засіданні  заперечив проти задоволення скарги захисника. 

Мотиви суду
 
Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.  Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами. 
 
Єдиним доводом скарги захисника є те, що покарання, призначене ОСОБА_7   не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу внаслідок суворості. Цей довід не заслуговує на увагу з огляду на наступне.  
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виправлення, як мета покарання  це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
 
Так, апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду та, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався наведених  вимог закону, вірно урахував усі обставини справи, в тому числі й ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжким злочином. Взято до уваги і той факт, що ОСОБА_7 , повторно, за попередньою змовою групою осіб, шляхом обману, вчинив три епізоди умисного корисливого злочину щодо осіб похилого віку, протягом незначного проміжку часу,   що значно підвищує суспільну небезпечність скоєного. 
 
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.  
 
Обираючи покарання, апеляційний суд вірно послався на такі дані про особу винного, як те, що   ОСОБА_7 не працює, суспільно-корисною працею не займається, він не одружений, немає на утриманні дітей, що свідчить про відсутність соціальних чинників стримуючого характеру,які б давали можливість стверджувати про позитивний вплив на нього з боку його близького оточення. Зважено також  на характеристику з  місця проживання. При цьому, обґрунтовано взято до уваги і  те, що   ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема, шість разів судимий за вчинення умисних злочинів,  відбував покарання у місцях позбавлення волі, неодноразово звільнявся умовно-достроково, але не виконував покладених на нього обов`язків, оскільки знову вчиняв умисні корисливі злочини,  що безумовно свідчить про те, що він належних висновків  для себе не зробив та не бажає ставати на шлях виправлення. Водночас, суд обґрунтовано визнав обставиною, яка обтяжує покарання – вчинення злочину щодо осіб похилого віку. Заслуговує на увагу і те, що своїми протиправними діями ОСОБА_7 завдав потерпілим матеріальну шкоду на загальну суму 75921,60 грн., яка взагалі не відшкодована, тобто не намагався усунути наслідків, які настали внаслідок вчинених ним протиправних дій, що не може свідчити про його негативне ставлення до свого вчинку, як про те безпідставно йдеться у касаційній скарзі.  
 
Відносно доводів захисника  про те, що  засуджений щиро розкаявся, то ця обставина врахована апеляційним судом, як така, що пом`якшує покарання  ОСОБА_7 . Разом з цим, суд вірно зауважив, що саме по собі щире каяття, при наявності інших,  наведених вище, обставин, не є достатньою підставою для призначення винному покарання у виді позбавлення волі в розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст.190 КК України. 
Щодо тверджень  про визнання цивільних позовів, то саме по собі визнання позову, без підкріплення будь-якими діями, направленими на відшкодування шкоди, носить формальний характер.  Так само не заслуговує на увагу посилання про те, що  діями  обвинуваченого не завдано шкоди життю та здоров`ю потерпілих, адже  предметом шахрайства є  чуже майно або право на таке майно. Заподіяння шкоди життю та здоров`ю  є об`єктом складу зовсім інших злочинів.
 
Із оскарженого рішення вбачається, що, суд апеляційної інстанції належним чином оцінив та врахував усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, та вірно зазначив, що ступінь тяжкості вчиненого злочину в сукупності з наведеними  даними про особу винного,  дають підстави зробити висновок про можливість   виправлення та перевиховання  ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції від суспільства, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а остаточне покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України,  повністю мотивувавши своє  рішення.  
 
Суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, особі засудженого, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, а тому підстав для задоволення скарги захисника немає. 
Урахувавши наведене, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 необхідно залишити без зміни.  
З цих підстав Суд ухвалив:
 
Вирок Харківського апеляційного суду від  15 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                           ОСОБА_11