ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2268/21 Справа № 189/1858/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чорна О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення,
В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі в період з 1991 по 2015 рік, який був розірваний 20.10.2015 року. Відповідачу на підставі договору дарування від 05.12.2000 року належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу вона разом з неповнолітньою дочкою проживала у вказаному будинку, але в січні 2019 року ОСОБА_1 створив умови, за яких вона разом з дочкою не змогли увійти в житловий будинок і в ньому проживати. Зазначає, що іншого житла вона не має.
На підставі викладеного, просила вселити її в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні вказаним житловим будинком та стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. 
Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення - задоволено частково.
ОСОБА_2 вселено в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції змінити, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення відмовити у повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю; в іншій частині рішення залишити без змін.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що підставами виникнення у члена сім`ї власника права на прописку та проживання в житловому приміщенні являється наявність сімейних відносин, ведення спільно господарства, яке не можливе без спільного проживання з власником, а також взаємні сімейні права та обов`язки з власником. У разі якщо член сім`ї власника з правомірних підстав не проживає спільно з власником, він не набуває права користування житловим приміщенням власника (сервітуту).
Позивач ОСОБА_2 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ч. 4 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у порядку користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 156 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 05 грудня 2000 року належить житловий будинок АДРЕСА_3 (а.с. 81).
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 липня 1991 року, який було розірвано рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року (а.с. 7).
Згідно запису у домовій книзі для реєстрації громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14.11.1995 року зареєстрована за даною адресою (а. с. 4-5).
Відповідно до інформації виконавчого комітету Покровської селищної ради від 27.11.2019 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 17).
Згідно з відомостями, наданими адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УМВС України у Дніпропетровській області станом на 09.12.2019 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 14.11.1995 року (а. с. 23).
Отже, позивач ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї відповідача ОСОБА_1 , який є власником будинку. ОСОБА_2 тривалий термін (з 1995 по 2019 роки) проживала у будинку на тій підставі, що була членом сім`ї відповідача, власного житла вона не має. З 1995 і по теперішній час позивач ОСОБА_2 залишається зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 .
Разом з тим, з пояснень сторін у суді першої інстанції та письмових матеріалів справи, встановлено, що позивач ОСОБА_2 не проживає у домоволодінні з січня 2019 року(а.с. 6, 95), оскільки відповідач фактично не дає змоги їй потрапити до будинку, змінивши замки у вхідних дверях. Вказані обставини не заперечувалися відповідачем у судовому засіданні суду першої інстанції, де він пояснив, що не бажає, щоб його колишня дружина проживала у його будинку. 
Колегія суддів погоджується з оцінкою судом першої інстанції доказів у справі, зокрема, довідки про зареєстрованих у будинку осіб станом на 23.10.2020, надану відповідачем згідно якої в будинку зареєстровані сторони та батьки відповідача, усього 4 особи (а. с. 94) та акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 17.09.2020 (а. с. 95), згідно якого в будинку також проживає цивільна дружина відповідача та дійшов висновку, що право проживання позивача у зазначеному будинку жодним чином не залежить від правових підстав та факту реєстрації та проживання інших родичів/членів сім`ї відповідача.
Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню в частині вселення позивача в будинок, оскільки ОСОБА_2 як член сім`ї не втратила право проживання (користування) в будинку, проте не має фізичної можливості потрапити в будинок внаслідок протиправних дій відповідача, отже вселення її до будинку буде належним способом захисту порушеного права.
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що підставами виникнення у члена сім`ї власника права на прописку та проживання в житловому приміщенні являється наявність сімейних відносин, ведення спільно господарства, яке не можливе без спільного проживання з власником, а також взаємні сімейні права та обов`язки з власником. У разі якщо член сім`ї власника з правомірних підстав не проживає спільно з власником, він не набуває права користуватися житловим приміщенням власника (сервітуту).
Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про те, що за положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. 
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Разом з тим, статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
В своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на положення ч. 1 ст. 406 ЦК України та вказує на те, що сервітут припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту, отже при припиненні сімейних відносин та ведення спільного господарства припиняється дія сервітуту.
Разом з тим, при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України колегія суддів звертає увагу на наступне. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.
Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Отже, особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді спору щодо вселення позивача до спірного житла слід приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє позивача права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Зазначене узгоджується з позицією, викладеною у постанові Великої палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17.
Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодних належних доказів про те, що позивач забезпечена іншим житлом ніж тим, що належить на праві власності відповідачу.
Позивач не є такою, що самоправно вселилась до спірного жилого приміщення. ОСОБА_2 зареєстрована у спірному будинку з 14 листопада 1995 року та проживала у вказаному будинку до січня 2019 року (тобто і після розірвання шлюбу з позивачем).
Тривале проживання у спірному будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції.
Враховуючи, що позивач - колишній член сім`ї власника спірного житла не має іншого житла, суд першої інстанції правильно врахував, що її право на проживання в спірному будинку має бути захищено шляхом вселення в спірний будинок.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки доказам у справі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Крім того, згідно з матеріалами справи рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13.03.2020 року ОСОБА_2 , визнана такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 52-55). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.09.2020 року у справі №189/995/19 скасовано рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13.03.2020 року та ухвалене нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 в усуненні перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження житловим будинком, розташованим за адресою АДРЕСА_2 і у визнанні ОСОБА_2 такою, що втратила право користування даним житловим будинком (а. с. 81-83).
Постанова Дніпровського апеляційного суду від 07.09.2020 року залишена без змін постановою Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 189/995/19.
       Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
       Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

       Головуючий В.С.Городнича 

       Судді: О.В.Лаченкова 

                                                                                       М.Ю.Петешенкова