ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7675/19                                                      Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Смолій І.В., 
                                                                                                                                    Суддя-доповідач Кобаль М.І 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Бужак Н.П., Костюк Л.О., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної  податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДФС у місті Києві) в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 18.06.2018 року №0069764204 та №0069774204.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року значений позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ГУ ДПС у місті Києві (правонаступник ГУ ДФС у місті Києві) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 2  ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року  Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги Головного управління Державної  податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу ГУ ДФС у місті Києві про проведення позапланової невиїзної перевірки від 15.05.2018 року №492 проведена документальна позапланова невиїзна перевірка з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору до бюджету отриманого доходу у вигляді вартості успадкованого майна платника податків фізичної особи - ОСОБА_1 , за період з 01.01.2016 по 31.12.2016.
За результатами проведеної перевірки, контролюючим органом складено акт від 31.05.2018 року №2586/26-15-42-04/ НОМЕР_1 , в якому зазначено про порушення позивачем вимог п.179.1  ст.179 розділу IV ПК України, п.п.49.18.4  п.49.18  ст.49 ПК України  - неподання до податкового органу за місцем реєстрації податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік; п.п. «а» п.176.1  п.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 ПК України  - ненадання до перевірки Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу; п.п.168.2.1  п.168.2  ст.168 ПК України, п.п.164.2.10  п.164.2  ст.164  та п.п.174.2.2 п.174.2  ст.174 ПК України  - заниження та неперерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб за 2016 рік у сумі 9    146,48 грн.; п.п.1.2, п.п.1.3 п.161 Підрозділу 10 розділу ХХ  Перехідних положень ПК України  - заниження та неперерахування до бюджету військового збору за 2016 рік у сумі - 2 743,94 грн. (далі по тексту - акт перевірки).
На підставі акту перевірки податковим органом винесено податкові повідомлення-рішення від 18.06.2018 року №0069764204 та №0069774204 (далі по тексту - оскаржувані ППР).
Вважаючи оскаржувані ППР протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що   позивачем надано належні докази неотримання доходу (у 2016 році) за договором дарування коштів на депозитному рахунку, що у свою чергу, підтверджує відсутність обов`язку сплачувати податок на доходи фізичних осіб, військовий збір, штрафну санкцією, які визначені оскаржуваними ППР.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі по тексту - ПК України) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, здійснюючи перевірку ОСОБА_1 , контролюючий орган дійшов висновку, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. було відображено інформацію про отримання позивачем доходу у 2016 році у розмірі 7    038,46 доларів США, що є еквівалентним    182    929,61 грн.
Відповідно до ст. 174 ПК України регламентує оподаткування доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи дарунок коштів, майна, майнових чи немайнових прав
Зокрема,  п.174.4 ПК України передбачено, що нотаріус за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса та/або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини щокварталу подають до контролюючого органу інформацію про видачу свідоцтв про право на спадщину в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку. У такому самому порядку нотаріуси подають інформацію про посвідчення договорів дарування.
На виконання вищезазначених вимог податкового законодавства, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. подано звіт форми 1-дф за ІІ квартал 2016 року, в якому відображено інформацію про отримання   ОСОБА_1 доходу у 2016 році у розмірі 7038,46 доларів США, що є еквівалентним 182 929,61 грн.
Разом з тим, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року по справі №755/17002/18, яке набрало законної сили 18.01.2019 року, визнано недійсним договір дарування грошових коштів на депозитному рахунку від 05.04.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. 05.04.2016 року №472, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та договір про внесення змін до договору дарування грошових коштів на депозитному рахунку від 06.04.2016 року, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. за №499.
Так, у вказаному рішенні, судом встановлено, що відповідно до листа ПАТ «КБ «Хрещатик» від 01.09.2017 року №2-2/4032 кошти, що знаходились на депозитному рахунку згідно договору банківського вкладу були списані з особового рахунку позивача, що позбавляє можливості прийняти дарунок відповідачем за договором дарування від 05.04.2016 року.
Відповідно до ч.4  ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч.1  ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Таким чином, договір дарування коштів на депозитному рахунку  від 05.04.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. 05.04.2016 року №472, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та договір про внесення змін до договору дарування грошових коштів на депозитному рахунку від 06.04.2016, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. за №499, які слугували підставою для нарахування позивачу податкових зобов`язань у оскаржуваних ППР є недійсним з моменту укладання, а саме: з 05.04.2016 року.
Зазначене спростовує доводи апелянта про отримання ОСОБА_1 доходу у 2016 році за договором дарування коштів на депозитному рахунку, а також підтверджує відсутність у останнього обов`язку сплачувати податок на доходи фізичних осіб, військовий збір, штрафну санкцією, що визначені оскаржуваними ППР.
Так, визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.03.2018 року по справі № 826/2226/15.
Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, податковим органом не надано ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції належних доказів отриманням позивачем доходу у 2016 році за договором дарування коштів на депозитному рахунку.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави суду для висновку, що оскаржувані ППР є протиправними, що дає законні правові підстави  для їх скасування та задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1  ст. 260 КАС України  питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України  не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної  податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                             Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 18.05.2021 року