ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 червня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/2851/20
Головуючий у першій інстанції – Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/683/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Харечко Л.К.,
суддів: Онищенко О.І., Скрипки А.А., 
секретар - Позняк О.М.
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 , треті особи – приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Реус Роман Володимирович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 лютого 2021 року у складі судді Логвіної Т.В., повний текст якого складений 19.02.2021 у м. Чернігові, 
                                    У С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 10.05.2019 між ним та відповідачкою та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, площею 0,1000 га, з яких: 0,0555 га – рілля, 0,0145 га – сади, 0,0072 га – під житловою забудовою одно- та двохповерховою, 0,0079 га – під житловою забудовою одно- та двохповерховою, 0,0079 га – під житловою забудовою одно- та двохповерховою, кадастровий номер земельної ділянки – 7410100000:02:027:5015, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 10.05.2019 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що укладаючи оспорювані правочини та фактично безоплатно відчуживши своїй племінниці єдине належне у позивача на праві власності житло, останній в силу свого похилого віку та внаслідок наявності ряду хронічних захворювань, в тому числі і алкогольної залежності, перебування на обліку в КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня», помилявся щодо правової природи договорів, прав та обов`язків сторін, оскільки вважав, що ним фактично був укладений договір довічного утримання, відповідно до якого, ОСОБА_2 , остання мала здійснювати за ним догляд. 
У період з вересня 2019 року по лютий 2020 року ОСОБА_2 пересилала позивачу грошові перекази, регулярно надавала грошові кошти та матеріальну допомогу у вигляді продуктів харчування, проте, після того, припинила надавати будь – яку допомогу. Також, не дивлячись на відчуження спірного нерухомого майна, позивач продовжував проживати у будинку.
Просив задовольнити позовні вимоги на підставі статті 229 ЦК України.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи та наданим стороною позивача доказам.
Доводи скарги є аналогічними з доводами, викладеними в позовній заяві, проте, у скарзі також зазначено, що висновком судової амбулаторної психіатричної експертизи підтверджена та обставини, що позивач на момент укладення оспорюваних договорів мав тяжкі психічні розлади особистості, чим саме і скористалась відповідачка, ввівши його в оману щодо правової суті укладених правочинів.
Вважає, що на підтвердження вимог суду надані належні і допустимі докази, позивачем були доведені обставини, які вказують на помилку ОСОБА_1 (неправильне сприйняття фактичних обставин правочинів), зокрема, його вік, стан здоров`я, потреба у сторонній допомозі, наявність спірного та єдиного житла, яке було відчужене, відсутність його фактичної передачі дарувальником обдаровуваному та продовження позивача та членів його сім`ї проживати у спірному будинку після укладення договору дарування.
Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не подавався.
Вислухавши суддю – доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.  
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що 10.05.2019 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Реусом Р.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1459 та 10.05.2019 укладений договір дарування земельної ділянки, площею 0,1000 га, з яких: 0,0555 га – рілля, 0,0145 га – сади, 0,0072 га – під житловою забудовою одно- та двохповерховою, 0,0079 га – під житловою забудовою одно- та двохповерховою, 0,0079 га – під житловою забудовою одно- та двохповерховою, кадастровий номер земельної ділянки – 7410100000:02:027:5015, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Реусом Р.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1460 (а. с. 30-31, 32-33). 
Згідно зі ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У частині 1 статті 76 Кодексу вказано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст. ст. ст. 77 – 80).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У частині 1 статті 229 Цивільного кодексу України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
В пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні оспорюваних правочинів обидві сторони діяли добровільно, перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміли значення своїх дій, вони попередньо ознайомились з приписами цивільного законодавства, зокрема, з вимогами щодо визнання їх недійсними, про що нотаріусом було роз`яснено і вказані обставини не були оспорені стороною позивача. Також, суд не знайшов підстав для визнання договорів дарування недійсними на підставі ст. 229 ЦК України, адже, позивач не довів, що помилявся щодо їх природи і що мав намір укласти саме договір довічного утримання, замість оспорюваних. 
З такими висновками погоджується і апеляційний суд, оскільки вважає, що позивачем не доведено ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції про те, що останній на момент вчинення правочинів помилявся щодо їх природи, прав та обов`язків сторін.
Не було доведено й інших обставин, які б свідчили про те, що на момент укладення договорів дарування ОСОБА_1 , як дарувальник, неправильно сприймав фактичні обставини цих правочинів, що вплинуло на його волевиявлення, адже, помилка внаслідок власного недбальства, незнання законодавства або невірного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (стаття 12 ЦК України).
Доводи апеляційної скарги про те, що висновком судової амбулаторної психіатричної експертизи підтверджена обставина, що позивач на момент укладення оспорюваних договорів мав тяжкі психічні розлади особистості, що вплинуло на його волевиявлення та правильне розуміння правових наслідків цих правочинів, спростовується висновком такої експертизи, якою чітко встановлено, що у період з 01.05.2019 і на момент укладення договорів дарування у ОСОБА_1 мав місце органічний розлад особистості, проте, це не перешкоджало його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент укладення оспорюваних правочинів.
Інші доводи скарги не спростовують правильності висновків суду, а тому, до уваги колегією суддів не сприймаються.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування законного по суті рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 лютого 2021 року залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанова складений 22.06.2021.

Головуюча                                  Судді: