УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 136/1953/19
провадження № 51-2010ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції – ОСОБА_4 , на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст рішень судів
За вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за ч. 2 
ст. 186 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання 
з випробуванням, та встановлено йому іспитовий строк тривалістю 3 роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
В порядку пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК зобов`язано засудженого періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти про зміну місця проживання, роботи, навчання.
Скасовано ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою та звільнено його з-під варти в залі судового засідання.
Строк перебування під вартою з 26 вересня 2019 року по 15 жовтня 2020 року зараховано ОСОБА_5 в строк відбування покарання.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.
Суд першої інстанції розглянув справу відповідно до вимог ст. 337 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та визнав  ОСОБА_5 винуватим у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Як установив суд,  ОСОБА_5 11 липня 2019 року близько 22:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись всередині житлового будинку ОСОБА_6 , що розташований в АДРЕСА_1 ), 
під час спільного розпивання алкогольних напоїв з власником будинку, підійшов 
до ОСОБА_7 , яка сиділа на ліжку біля столу та завдав їй удар рукою у ліву сторону голови, після чого, схопивши вилку зі столу, вдарив нею по нозі останньої, внаслідок чого потерпіла ОСОБА_7 отримала сильний фізичний біль.
В подальшому ОСОБА_5 , незважаючи на відмову потерпілої добровільно віддати каблучку, умисно, повторно, з метою обернення чужого майна на свою користь, відкрито із застосуванням сили зняв з безіменного пальця правої руки ОСОБА_7 каблучку із срібла, ринкова вартість якої на момент вчинення злочину складала 269 грн 12 коп.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 26 січня 2021 року вирок суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК, просить на підставах, передбачених пунктами 1—3 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням прокурора, згаданий суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення приписів ст. 65 КК, неправильне застосування до  ОСОБА_5 положень ст. 75 цього Кодексу, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Мотиви Суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Доводи прокурора щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку із призначенням  ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК, що, на його думку, призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів у цьому кримінальному провадженні вважає необґрунтованими.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості. 
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне 
й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності 
й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, 
не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права. 
Як убачається з вироку, призначаючи  ОСОБА_5 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Згідно з наданої копії оспорюваної ухвали апеляційний суд при перегляді вироку належним чином перевірив усі доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення. 
Погоджуючись із вироком місцевого суду, апеляційний суд зазначив, що обираючи ОСОБА_5 вид і міру покарання, суд першої інстанції врахував обставини справи, 
а саме: вартість викраденого майна, позицію потерпілої, яка просила суворо не карати ОСОБА_5 , відсутність у неї претензій матеріального та морального характеру, а також обставини, що пом`якшують покарання – визнання винуватості, щире каяття, добровільне повернення викраденого майна, та обтяжуючу покарання обставину 
– вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. 
За правилами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу 
з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Так, у статті 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності 
– призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. 
За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може ухвалити лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду 
і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Зі змісту судових рішень видно, що не встановлено обставин на підтвердження того, 
що покарання  ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних засад.
Так, погоджуючись з рішенням місцевого суду щодо застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК апеляційний суд зазначив, що ухвалюючи це рішення, суд першої інстанції в першу чергу керувався даними про особу ОСОБА_5 , а саме станом його здоров`я, що знайшло підтвердження і в суді апеляційної інстанції, де надані довідки про те, що ОСОБА_5 є не тільки інвалідом 3 групи, але й хворіє та має важку ступінь ураження правого ока і йому рекомендовано хірургічне втручання, яке не було проведено і через заборону планових операцій в період дії карантинних обмежень, пов`язаних 
з Сovid-19 та необхідності коштів, так як ОСОБА_5 отримує пенсію по інвалідності, сторона захисту зазначила, що в умовах ізоляції таке хірургічне втручання 
і лікування не буде достатнім, що може призвести до втрати зору на обох очах через прогрес захворювання. Також апеляційним судом взято до уваги, що батько засудженого – ОСОБА_8 , потребує сторонньої допомоги за станом здоров`я, що підтверджується довідками.
З огляду на це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до  ОСОБА_5 інституту умовного звільнення.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні вироку 
в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання 
із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.
Отже, виходячи з дискреційних повноважень суду, конкретних обставин цього кримінального провадження та можливих правових наслідків для засудженого, передбачених ст. 78 КК, Суд не знаходить беззаперечних підстав для визнання того, 
що застосування ст. 75 КК у цьому конкретному кримінальному провадженні, 
при призначенні засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
У цьому аспекті посилання прокурора, зокрема, і на те, що  ОСОБА_5 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, а тому до нього не може бути застосовано приписи ст.75 КК є необґрунтованим.
Крім того, неспроможними є доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 внаслідок м`якості, оскільки як в апеляційній, так і в касаційній скарзі прокурор не погоджується лише із застосуванням до засудженого положень ст. 75 КК, а питання щодо виду та міри призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 
6 місяців не було предметом апеляційного розгляду, та в касаційній скарзі також не ставилося.
Неспроможними є і доводи прокурора про те, що апеляційний суд безпідставно врахував, як обставину, що пом`якшує покарання, добровільне повернення ОСОБА_5 викраденого майна потерпілій, оскільки такий висновок, на його думку, суперечить матеріалам кримінального провадження. Так, з вироку місцевого суду вбачається, 
що ОСОБА_5 добровільно видав каблучку про що власноручно написав заяву, 
яка була досліджена під час судового розгляду. Це ж підтверджується і наданими 
в місцевому суді показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка зазначила, що після прибуття працівників поліції ОСОБА_5 добровільно повернув їй каблучку. У зв`язку з цим, посилання прокурора на постанову Верховного Суду від 30 квітня 2020 року 
(№ 51-4913км19) є необґрунтованим, оскільки в цій ситуації було встановлено факт повернення потерпілій частини викраденого майна, вилученого внаслідок проведення обшуку, що не можна вважати добровільним волевиявленням засудженого щодо усунення заподіяної ним шкоди.
Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегією суддів не встановлено.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.
У касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги і наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції – ОСОБА_4 , на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2021 року щодо 
ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                          ОСОБА_3