ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 травня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/1163/20
Головуючий у першій інстанції – Коверзнев В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/503/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Харечко Л.К.,
суддів: Губар В.С., Онищенко О.І., 
секретар - Позняк О.М.

учасники справи: позивач (відповідач) – ОСОБА_1 , відповідач (позивач) – Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 липня 2020 року у складі судді Коверзнева О.В., повний текст якого складений 17.10.2020 року у м. Чернігові, 
                                   У С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про стягнення коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15.05.2018 сторонами був підписаний Договір про приєднання до публічного договору № АРСV000000000022650 у вигляді заяви про приєднання до публічного договору фінансового лізингу на умовах, визначених публічним договором про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті Компанії. За цим договором лізингодавець передав лізингоодержувачу в лізинг – автомобіль згідно специфікації, викладеної у Додатку № 1, строк лізингу 60 місяців. Відповідно до Додатку № 2 до договору сторонами погоджувався графік та суми платежів. 
На виконання умов договору ТОВ «Автокредит Плюс» передав позивачу автомобіль Mersedes-Bens GL 2011 року випуску згідно з Додатком № 1. Позивач, як це передбачено Додатком № 2 до Договору, вносив платежі, загальна сума яких склала 377 700,00 грн. 28.12.2019 автомобіль у позивача було вилучено.
Вказував, що укладений Договір всупереч положенням ст. 799 ЦК України не був нотаріально посвідчений, а тому, в силу ст. 220 Кодексу є нікчемним. Зазначав, що оскільки, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону він не потребує визнання його таким судом і якщо під час розгляду справи буде встановлено наявність підстав для визнання правочину нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Вважає, що в такому випадку, суд мав би застосувати положення статті 216 ЦК України, згідно з якою кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Отже, оскільки автомобіль повернутий лізингодавцю, на користь позивача підлягають стягненню сплачені ним за автомобіль кошти в сумі 377 700,00 грн.
У зустрічній позовній заяві Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» просить стягнути з ОСОБА_1 283 547,09 грн та судові витрати, мотивуючи свої вимоги тим, що в момент укладення договору фінансового лізингу від 15.05.2018 не було дотримано вимог законодавства щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення, а тому, такий договір є нікчемним. Зазначені обставини вказують на необхідність застосування  двосторонньої реституції.
Посилається на те, що під час укладення договору ОСОБА_1 отримав від ТОВ «Автокредит Плюс» предмет фінансового лізингу – автомобіль Mersedes-Bens GL 2011 року випуску вартістю 974 000,00 грн. На виконання вимог договору відповідач сплатив грошові кошти в сумі 377 700,00 грн.    
Також, відповідно до довідки щодо розрахунку собівартості послуг з користування автомобілем за 20 місяців (з 01.06.2018 по 01.01.2020) за користування цим автомобілем ОСОБА_1 мав сплатити на користь Товариства 212 396,43 грн. Враховуючи те, що лізинговий платіж включає в себе плату за користування предметом лізингу, суд у разі застосування реституції, має стягнути з відповідача кошти за недійсним договором, але за виключенням 212 396,43 грн, які є сплатою за користування наймачем майном. Вважає, що для застосування двосторонньої реституції за наслідками недійсності правочину сторони повинні виконати наступні умови: ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити Товариству плату за фактичний час користування об`єктом лізингу з моменту укладення договору і до моменту повернення автомобіля; ОСОБА_1 зобов`язаний відшкодувати Товариству понесені збитки, які полягають у зменшенні вартості предмету лізингу; Товариство зобов`язане повернути ОСОБА_1 усі сплачені ним кошти на виконання нікчемного правочину.
Зазначав, що вартість предмета лізингу на момент передачі його відповідачу складала 974 000,00 грн і що 28.12.2019 ОСОБА_1 повернув його у значно гіршому стані.
Відповідно до висновку експертизи станом на день подання зустрічного позову дійсна ринкова вартість автомобіля становить 525 149,34 грн, тобто, за 20 місяців експлуатації відповідачем вартість автомобіля значно зменшилася, що спричинило збитків позивачу на суму 448 850,66 грн.
Отже, для застосування наслідків нікчемного правочину позивач повинен сплатити відповідачу 165 303,57 грн (377 700,00 – 212 396,43), а відповідач, в свою чергу, повинен відшкодувати позивачу збитки в розмірі 448 850,66 грн (974 000,00 – 525 149,43).  
Таким чином, позивач просив на підставі ст. 601 ЦК України стягнути з відповідача остаточну суму 283 547,09 грн (448 850,66 – 165 303,57).
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства в порядку реституції 71 150,66 грн у відшкодування завданих матеріальних збитків і 1 067,55 грн у відшкодування судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вищевказане рішення і ухвалити нове, яким його позов про стягнення 377 700,00 грн задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Автокредит Плюс» відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.
Доводи скарги зводяться до того, що суд залишив поза увагою те, що стан, в якому був повернутий автомобіль підтверджує лише акт приймання – передачі предмету лізингу від 28.12.2019, який не містить даних про візуальні пошкодження та будь-яких претензій. Також, ОСОБА_1 повернув предмет лізингу 28.12.2019, а сума збитків ґрунтується на підставі висновку експертизи від 10.03.2020. Звітом не враховувався пробіг автомобіля.
Вважає, що цей висновок (звіт) може бути використаний для визначення дійсної (ринкової) вартості транспортного засобу, тоді як Товариство використало його для визначення збитків. Отже, вказане свідчить про відсутність належних доказів заподіяння ОСОБА_1 . Товариству збитків за час користування предметом лізингу.
Судом першої інстанції фактично здійснено зарахування вимог, про що просило ТОВ «Автокредит Плюс» у зустрічному позові. Проте, умовою, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням, є прозорість вимог, тобто, коли між сторонами не має спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання. Оскільки у справі наявний спір щодо умов та розміру зобов`язань, наявність заперечень ОСОБА_1 , вказане виключає проведення зарахування у добровільному порядку. 
Відзив на апеляційну скаргу Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»  не подавався.
Вислухавши суддю – доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Встановлено, що 15 травня 2018 року між ОСОБА_1 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» укладений договір про приєднання до публічного договору № АРСV000000000022650501 у вигляді заяви про приєднання до публічного договору фінансового лізингу на умовах, визначених договором про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті Компанії (а. с. 4).
Згідно з додатком № 2 до договору сторонами погоджено графік та суми платежів за договором.
Відповідно до п. 14.1.7 договору після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу лізингоодержувач вносить аванс у розмірі 292 200,00 грн, а відповідно до п. 14.3 договору щомісячно в період сплати лізингоодерджувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 21 250,00 грн і відшкодовує лізингодавцю усі його витрати, що пов`язані з виконанням договору та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць.
На виконання умов договору ОСОБА_1 (лізингоодержувачу) був переданий ТОВ «Автокредит Плюс» (лізингодавцем) в лізинг автомобіль Mersedes-Bens GL 2011 року реєстраційний номер НОМЕР_1 згідно з додатком № 1 до договору. Строк лізингу складав 60 місяців, вартість автомобіля - 974 000,00 грн.
Як передбачено додатком № 2 до договору ОСОБА_1 були внесені платежі на загальну суму 377 700,00 грн. Вказаний факт сторонами не оспорюється.
28.12.2019 у ОСОБА_1 був вилучений відповідачем вказаний автомобіль, що підтверджується актом приймання-передачі предмету лізингу на підставі події Дефолту (згідно з п. 8.2.2, 8.2.3 договору) (а. с. 7).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторонни (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативнее зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторонни є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторонни в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів данного виду, а також усі ті умови, щодо яих за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договорм та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (частина 1 статті 202 ЦК України).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальнее настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Частинами 1, 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 – 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. 
Згідно зі статтею 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання ТОВ «Автокредит Плюс», як лізингодавцем, лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність ОСОБА_1 , поширюються загальні положення про купівлю – продаж.
У частині положень щодо надання об`єкту лізингу у користування на правовідносини, зокрема, щодо оплати за це, поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України, що узгоджується з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».
Отже, з урахуванням системного аналізу наведених вище норм цивільного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що укладений між сторонами договір фінансовогго лізингу є змішаним, оскільки містить елементи договору оренди та договору купівлі – продажу автомобіля, а тому, підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Оскільки, сторони порушили вимоги Кодексу щодо нотаріального посвідчення договору, в силу закону він вважається нікчемним.
Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу, мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин ОСОБА_1 користувався предметом лізингу, який належить ТОВ «АвтокредитПлюс».
За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоду майну, характерним є, зокрема зменшення майна потерпілого, а для кондикційних – приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондиційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки, набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (ч. 1 ст. 1212 ЦК України).
Правовідносини за недійсним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування ОСОБА_1 транспортним засобом, належним ТОВ «АвтокредитПлюс», за своїм змістом є кондикційними.
Оскільки договір є недійсним з моменту його укладення, фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. При цьому позивач має довести розмір сум, які заявлені до стягнення.
Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування частини 1 статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23.05.2018 у справі № 14-77цс18.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції застосував наслідки нікчемності договору фінансового лізингу шляхом повернення лізингодавцеві в порядку реституції коштів у вигляді завданих матеріальних збитків внаслідок користування лізингоодержувачем предметом лізингу відповідно до статті 216 ЦК України.
Так, у зустрічній позовній заяві ТОВ «Автокредит Плюс» просив стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 283 547,09 грн. Такий розмір відшкодування визначено різницею вартості нового автомобіля, який був переданий ОСОБА_1 за договором фінансового лізингу, та дійсною вартістю цього транспортного засобу на момент відшкодування, після його використання (згідно висновку 4/03-ТЗ станом на 10.03.2020 вартість автомобіля склала 525 149,34 грн), і як вважав позивач (відповідач) за 20 місяців експлуатації ОСОБА_1 предметом лізингу його вартість значно зменшилася, що спричинило Товариству збитків.
Проте такий спосіб застосування наслідків недійсності правочину як обчислення позивачем за зустрічним позовом різниці вартості автомобіля на час передачі його відповідачу за зустрічним позовом та станом на час отримання автомобіля від відповідача за зустрічним позовом – ОСОБА_1 , застосуванню не підлягає, оскільки, в порядку застосування реституції відповідач за зустрічним позовом несе обов`язок повернути майно, яке він отримав за нікчемним договором, а вина лізингоодержувача, який приєднався до публічного договору, запропонованого лізингодавцем, у заподіянні шкоди при експлуатації автомобіля не доведена.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції на вказані вимоги закону не звернув уваги та не врахував, що визначена ТОВ «Автокредит Плюс» сума збитків є різницею у вартості об`єкта лізингу у зв`язку з його експлуатацією відповідачем (позивачем), що не є тотожним розміру відшкодування вартості використання (оренди) автомобіля, що суперечить приписам частини 1 статті 216 ЦК України, на яку посилається позивач як на правову підставу свого позову. Також, суд не оцінив заявлені позивачем за зустрічним позовом вимоги щодо покладення на лізингоодержувача обов`язку по сплаті лізингодавцеві коштів за користування предметом лізингу та дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автокредит Плюс» в порядку реституції 71 150,66 грн.
Отже, враховуючи, що зустрічні позовні вимоги ТОВ «Автокредит Плюс» недоведені і безпідставні, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для їх задоволення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, оскільки предмет лізингу вилучений і знаходиться у лізингодавця, кошти у вигляді лізингових платежів за користування ним були сплачені, про що не заперечував лізингоодержувач, а отже, підлягають стягненню з останнього. 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 липня 2020 року підлягає скасуванню з постановленням нового по суті рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ТОВ «Автокредит Плюс». 
Частинами 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені на 100 %, а у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Автокредит Плюс» відмовлено повністю, сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6 379,81 грн підлягає стягненню з ТОВ «Автокредит Плюс».
Також, підлягають стягненню з Товариства на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, надані адвокатом Таганцовим Б.А. в розмірі 5 479,50 грн. Понесення вказаних витрат підтверджується квитанцією  (а. с. 36 т. 1), а надання адвокатом юридичних послуг – копією договору про надання професійної правничої допомоги від 20.01.2020, актом приймання – передачі наданих послуг до договору (а. с. 33-35 т. 1).
Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 липня 2020 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про стягнення коштів задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (м. Дніпро, проспект Праці, б. 2-Т, код ЄДРПОУ 34410930) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в порядку реституції 377 700, 00 (триста сімдесят сім тисяч сімсот) грн 00 коп.
У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемного правочину і відшкодування збитків відмовити. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (м. Дніпро, проспект Праці, б. 2-Т, код ЄДРПОУ 34410930) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати, понесені в суді апеляційної інстанції в сумі 6 379,81 (шість тисяч триста сімдесят дев`ять грн 81 коп).
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (м. Дніпро, проспект Праці, б. 2-Т, код ЄДРПОУ 34410930) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати, понесені на надання правової допомоги адвокатом в сумі 5 479,50 (п`ять тисяч чотириста сімдесят дев`ять грн 50 коп).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуюча                                          Судді: