УХВАЛА
27 травня 2021 року
м. Київ
справа № 2-83/97
провадження № 13-85зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача  ОСОБА_1 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,  ОСОБА_14 ,  ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,  ОСОБА_18 ,  ОСОБА_19 ,  ОСОБА_20 
розглянула заяву засудженого ОСОБА_21 про перегляд за  виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) вироку Київського міського суду від  11 серпня 1997 року, ухвал Верховного Суду України від 29 січня 1998 року та Київського міського суду від 21 серпня 2000 року і
встановила:
Як убачається зі змісту заяви та наявних у Верховному Суді матеріалів, вироком Київського міського суду від 11 серпня 1997 року, який 29 січня 1998 року залишено без зміни Верховним Судом України, ОСОБА_21 засуджено за  сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 17, пунктами «ж», «з» ст. 93, ст. 94, ч. 1 ст. 222, ч. 1 ст. 223, із застосуванням статей 42, 43 Кримінального кодексу України 1960 року (далі – КК 1960 року) до покарання у виді смертної кари – розстрілу.
Постановою Київського міського суду від 21 серпня 2000 року вирок Київського міського суду від 11 серпня 1997 року щодо ОСОБА_21 приведено у  відповідність з діючим кримінальним законом. Постановлено вважати ОСОБА_21 засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 17, пунктами «ж», «з» ст. 93, ст. 94, ч. 1 ст. 222, ч. 1 ст. 223, із застосуванням статей 42, 43 КК 1960 року до довічного позбавлення волі.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 11 березня 2021 року в справі «Дембо та інші проти України» (заява № 2778/18 та 46 інших, у тому числі ОСОБА_21 ) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і  основоположних свобод (далі – Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. 
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, засуджений ОСОБА_21 звернувся до  Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами судових рішень щодо нього. На думку заявника, встановлене ЄСПЛ порушення ст. 3 Конвенції доводить незаконність довічного позбавлення волі як виду покарання. ОСОБА_21 вважає, що для відновлення його порушеного права необхідно привести оспорювані рішення у відповідність до  рішення ЄСПЛ, застосувати норми ст. 5 КПК та скоротити покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.
Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.
ЄСПЛ у рішенні «Дембо та інші проти України», констатуючи порушення ст.  3  Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення, зазначив, що Конвенція не забороняє застосування цього виду покарання до осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як убивство. Однак у  європейській пенітенціарній політиці робиться наголос на реабілітації ув`язнених; первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Тож для додержання вимог ст. 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду вироку на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його тривалого ув`язнення, до яких належать: покарання, стримування, захист громадськості та реабілітація. При цьому ЄСПЛ постановив, що сам факт визнання існування порушення вже є достатньою справедливою компенсацією.
Таким чином, у рішенні міжнародної судової установи, на яке ОСОБА_21 посилається як на підставу для перегляду, ЄСПЛ указав на системну проблему в  українському законодавстві, що належить подолати заходами загального характеру – шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її  першопричини, а саме шляхом запровадження в Україні процедур, котрі би на  законодавчому рівні забезпечували у перспективі можливість звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.
Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін та доповнень є прерогативою законодавчої влади і не належить до  повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, у тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до статті 13 Закону України від  23  лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Застосовані у справі ОСОБА_21 принципи та характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що не було додержано такого права заявника, яке наразі неможливо відновити у вигляді того ж стану чи становища, що існували до порушення Конвенції. У таких випадках, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року, засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Рішення ЄСПЛ, ухвалене на користь ОСОБА_21 , не містить вказівок на те, що в основі констатованих щодо заявника порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні, або що ці порушення були спричинені рішеннями, ухваленими щодо засудженого, які й надалі зумовлюють шкідливі наслідки і їх не може бути усунуто іншим способом, ніж як скасування оспорюваних вироку та ухвал.
З урахуванням наведеного відсутні правові підстави для відкриття провадження за заявою ОСОБА_21 про перегляд оскаржених судових рішень за виключними обставинами у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
З огляду на викладене у відкритті провадження за заявою ОСОБА_21 слід відмовити, а заяву – повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду
постановила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_21 про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст.  459 КПК вироку Київського міського суду від 11 серпня 1997 року, ухвал Верховного Суду України від 29 січня 1998 року та Київського міського суду від 21 серпня 2000 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                      ОСОБА_1 
Судді:                                    ОСОБА_2                                            ОСОБА_12 
ОСОБА_3                                          ОСОБА_13 
ОСОБА_4                                               ОСОБА_14 
ОСОБА_5                                           ОСОБА_15 
ОСОБА_6                                                  ОСОБА_16 
ОСОБА_7                                                ОСОБА_17 
ОСОБА_8                                       ОСОБА_18 
ОСОБА_9                                          ОСОБА_19 
ОСОБА_10                                       ОСОБА_22 
ОСОБА_11