Ухвала
Іменем України

12 квітня 2021 року
м. Київ
Справа № 539/1404/20
Провадження № 51-5342 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 червня 2020 року  та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року щодо 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргород Полтавської області, громадянина України, не одруженого, офіційно  не працюючого, з середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 28 травня 2015 року вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, згідно положень ст.ст. 75, 104 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік; 26 серпня 2015 року вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК Україниіз застосуванням ст.ст. 70, 71 КК України до 4 років і 6 місяців позбавлення волі; 13 грудня 2017 року звільнився з місць позбавлення волі згідно з ухвалоюАвтозаводського районного суду м. Кременчук від 05 грудня 2017 року умовно достроково на невідбутий строк покарання 2 роки 1 місяць 22 дні позбавлення волі.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 червня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 14 877 грн 22 коп. та моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6   моральну шкоду в розмірі  200 000 грн. В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_6 про стягнення матеріальної шкоди відмовлено. Також вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком, 19 березня 2020 року приблизно о 21 год. ОСОБА_4 прибув до господарства, що за адресою: АДРЕСА_2 , де на території господарства під час словесного конфлікту з ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно руками та ногами наніс численні удари в область голови та тулубу ОСОБА_7 , чим заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті потерпілого.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 червня 2020 року – без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості правопорушення та особі засудженого, його явну несправедливість через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення і пом`якшити призначене покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 с. 121 КК України. Вважає, що суд безпідставно не врахував наявність обставини, що пом`якшує покарання, – щире каяття, та у зв`язку цим, не призначив покарання відповідно до приписів ст. 69-1 КК України.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
З огляду на те, що засуджений у касаційній скарзі вказує, що ухвалу апеляційного суду у провадженні щодо нього він отримав лише в березні 2021 року, колегія суддів не вбачає підстав для вирішення питання про поновлення строку на касаційне оскарження, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 426 КПК України для засудженого як для особи, яка перебуває під вартою, цей строк на даний час не може вважатися пропущеним.  
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 2 ст. 121 КК України у касаційній скарзі не оспорюються. Стосовно доводів засудженого щодо суворості покарання, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості і характер суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких; дані про особу засудженого, який раніше неодноразово судимий, вчинив злочин через 1,5 місяця після закінчення строку умовно-дострокового звільнення за вчинення попереднього злочину, офіційно не працює, на обліку у лікаря нарколога та невропатолога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, а також врахував обставину, що пом`якшує покарання, а саме активне сприяння розкриттю злочину. 
На думку колегії суддів, суд прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і  запобігання вчиненню ним нових злочинів без ізоляції його від суспільства та обґрунтовано призначив йому покарання в межах санкцій ч.2 ст. 121 КК України у виді 10 років позбавлення волі.
Посилання щодо неврахування судом пом`якшуючої покарання обставини – щирого каяття є безпідставними, оскільки суд при призначенні покарання взяв до уваги поведінку обвинуваченого в судовому засіданні, яка не свідчила про критичну оцінку ним своїх дій та висловлювання жалю щодо вчиненого тяжкого злочину і його наслідків, а саме смерті людини. Крім цього, судом першої інстанції було встановлено наявність у діях засудженого обставини, яка обтяжує покарання, а саме вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. 
Таким чином, суд не мав достатніх підстав призначити покарання відповідно до положень ст. 69-1 КК України та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_4 покарання в мінімальних межах, визначених санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.
При цьому, призначене ОСОБА_4 покарання у максимальних межах санкції інкримінованої йому статті є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень з огляду на те, що засуджений, будучи раніше неодноразово судимим, на шлях виправлення не став та через невеликий проміжок часу вчинив новий злочин проти життя та здоров`я особи, що свідчить про його схильність до систематичного вчинення злочинів, з чим погоджується й колегія суддів. 
Зі змісту касаційної скарги та долучених до неї копії матеріалів вбачається, що засуджений та його захисник, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подали апеляційні скарги, в яких наводили доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним злочину через суворість, які за змістом в значній частині є аналогічними доводам, викладеним засудженим у касаційній скарзі. 
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 21 вересня 2020 року, враховуючи обставини справи, прийшов до висновку, що доводи засудженого та його захисника в їх апеляційних скаргах є необґрунтованими та безпідставними, тому залишив рішення місцевого суду без змін. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що обвинуваченому має бути призначене саме максимальне покарання у межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки суд при призначенні покарання не визнав обставиною, що його пом`якшує, щире каяття обвинуваченого, з огляду на його поведінку у судовому засіданні, яка не вказувала на критичну оцінку ним своїх дій. 
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам             ст. 419 КПК України. Підстав для пом`якшення покарання, а також підстав вважати призначене  ОСОБА_4 покарання явно несправедливим внаслідок суворості, не убачає й колегія суддів касаційного суду. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області                            від 12 червня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від                                                21 вересня 2020 року. 
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                     ОСОБА_3