УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №291/1564/19 Головуючий у 1-й інст. Митюк О. В. 
Категорія 60 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Галацевич О.М.,
за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №291/1564/19 за позовом  ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ружинської селищної ради Житомирської області про визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 11 січня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Митюк О.В. у смт. Ружин,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до виконавчого комітету Ружинської селищної ради Житомирської області. Просила визнати на підставі набувальної давності право власності на 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Свою заяву обґрунтовувала тим, що власником вищевказаного житлового будинку була ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 10 травня 1990 року виконкомом Ружинської селищної ради. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_3 їй (позивачу) 30 вересня 1997 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку. Їй відомо, що на 1/3 частину житлового будинку видане свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Наразі невідомо хто є власником його частки житлового будинку. Після оформлення права власності на свою частку в житловому будинку вона стала проживати та утримувати весь будинок, оскільки інші власники ним не користувалися та право власності не оформили. Про факт володіння нею житловим будинком відомо всім сусідам. Вона сплачує комунальні послуги за користування будинком, що також свідчить про відкритість володіння. Вважає себе фактичним власником всього житлового будинку, яким постійно, добросовісно, безперервно, відкрито володіє та користується з 1997 року. 

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 11 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Із рішенням суду першої інстанції позивач не погодилася. Через адвоката Карапетяна А.Р. подала апеляційну скаргу. Представник позивача просить, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що єдиною підставою, на яку посилався суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог, є наявність у 2/3 частин житлового будинку титульного власника - ОСОБА_3 . З даним твердженням суду першої інстанції позивач не погоджується, оскільки зазначення померлої ОСОБА_3 власником 2/3 будинку у відповіді КП «Бердичівське міжміське БТІ» Житомирської обласної ради від 04 жовтня 2019 року є документальною колізією. Згідно з п.11 частини першої ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. За таких обставин, на час подачі позовної заяви у 2/3 частини будинку відсутній титульний власник, оскільки попередній власник помер, а інші власники відсутні. Крім того, посилання суду першої інстанції на можливість звернення позивача до органів нотаріату для оформлення права власності на 2/3 будинку не заслуговують на увагу, оскільки згідно з положеннями частин першої, четвертої ст.344 ЦК України оформлення права власності за набувальною давністю на нерухоме майно можливе виключно за рішенням суду.

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Позивач належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена 01 червня 2021 року через представника ОСОБА_2 . Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Від головного спеціаліста відділу юридичної та кадрової роботи Ружинської селищної ради надійшла зава про розгляд справи без участі представника. Відносно позову покладаються на розсуд суду.

Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторони або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року в справі № 201/12550/16-ц, від 27 червня 2019 року в справі № 175/2338/16-ц.

Окрім того, враховуючи положення частин першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно -  за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

Із огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що за життя ОСОБА_3 склала заповіт, який 06 березня 1995 року посвідчений виконкомом Ружинської селищної ради Житомирської області на дому в зв`язку з хворобою заповідача (а.с.67). Заповіт зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій під №12.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла у віці 70 років. У свідоцтві про смерть, яке видано відділом реєстрації актів громадянського стану Ружинського району на підставі актового запису про смерть від 19 квітня 1995 року за №25, записано, що причиною смерті померлої є старість (а.с.65).

У матеріалах справи відсутні докази, що заповіт оспорювався та визнавався недійсним у судовому порядку. Крім того, на ксерокопії заповіту містить напис про те, що заповіт не змінено і не скасовано, яка датована 26 жовтня 1995 року секретарем відповідної ради.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, за змістом заповіту від 06 березня 1995 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала ОСОБА_1 .

Матеріалами справи не спростовано, що на день смерті ОСОБА_3 , тобто на день відкриття спадщини, їй на праві особистої власності належав, зокрема, цілий житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок від 10 травня 1990 року, яке видане виконкомом селищної ради на підставі рішення виконкому цієї ж ради від 19 квітня 1990 року №45 (а.с.69).

       Також із довідки виконкому Ружинської селищної ради від 11 жовтня 1995 року слідує, що за присадибною ділянкою рахується 0,15 га землі (а.с.66).

Із ксерокопії спадкової справи №104-95р, яка заведена після смерті ОСОБА_3 , вбачається, що до Ружинської державної нотаріальної контори із заявами, начебто, від 23 травня 1996 року звернулися жителі, принаймні на той час, Донецької області: як чоловік померлої - ОСОБА_4 та як син померлої - ОСОБА_5 , хоча на заяві ОСОБА_5 прослідковується дата її надходження до державної нотаріальної контори - 23 травня 1995 року (а.с.64). Принагідно слід зазначити, що разом із тим, у вищевказаних заявах волевиявлення на прийняття спадщини чітко не висловлено.

У даному випадку суд не може з власної ініціативи збирати докази, що стосується предмета спору. Додаткові докази учасниками справи до суду апеляційної інстанції не подавалися. За таких обставин, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами. 

ОСОБА_1 , яка проживала в АДРЕСА_2 , а нині зареєстрована в АДРЕСА_3 (а.с.10), завідуючою Ружинською державною нотаріальною конторою Ходаківською Л.М. 30 вересня 1997 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яким посвідчено, що спадкоємцем майна ОСОБА_3 є ОСОБА_6 (а.с.13). Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на ділянці земельного фонду виконкому Ружинської селищної ради площею 0,15 га. Із ксерокопії свідоцтва про право на спадщину за заповітом вбачається, що вищевказаною державною нотаріальною конторою зроблено застереження про те, що «виправленому на 1/3 та 2/3 вірити» (а.с.14). Матеріли справи не містять доказів того, що правовстановлюючий документ визнавався недійсним у судовому порядку, а з актуальної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 вересня 1997 року за ОСОБА_1 у серпні 2019 року зареєстровано право власності на 1/3 частку спірного житлово будинку (а.с.15).

Колегія суддів апеляційного суду одночасно надає оцінку в сукупності із іншими обставинами, тій обставині, що у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 30 вересня 1997 року, яке видане на ім`я позивача, водночас зазначено, що на 2/3 частин житлового будинку буде видано свідоцтво про право на спадщину за законом та свідоцтво про право власності.

Позивач та її представник наголошують на тому, що з часу оформлення права власності на 1/3 частину спірного житлового будинку, тобто з 1997 року ОСОБА_1 добросовісно користується цілим будинком, а не його частиною. Колегія суддів не може погодитися із твердженнями щодо давності та добросовісності заволодіння позивачем цілим спірним житловим будинком у розумінні ст.344 ЦК України.

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому, якщо строк давності володіння почався раніше 1 січня 2001 року, до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Отже, у розумінні чинного законодавства початковим моментом володіння позивачем цілим житловим будинком слід вважати не раніше 1 січня 2001 року, а не 1997 рік, як помилково вважає сторона позивача. Із матеріалів справи вбачається, що станом на 1 січня 2001 року позивач не могла не знати про неправомірність заволодіння нею цілим житловим будинком, оскільки на 2/3 частини житлового будинку претендували ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та у свідоцтві від 30 вересня 1997 року, яке видано позивачу на 1/3 частину спірного житлового будинку, зазначається про те, що на 2/3 частини цього ж житлового будинку будуть видані свідоцтво про право на спадщину за законом та свідоцтво про право власності, при тій обставині, що спадкодавцем все майно було заповідано позивачу. Тим більше, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 87 років у м. Білозерську Донецької області України та його похованням займався ОСОБА_5 , який проживає: Україна, Луганська область, м. Лисичанськ (а.с.61). Тобто, станом на 1 січня 2001 року ОСОБА_4 був живим.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що володіння позивачем цілим спірним житловим будинком, який включає його 2/3 частини, не можна вважати добросовісним у розумінні ст.344 ЦК України, а тому відсутні підстави визнати за позивачем право власності на 2/3 частини спірного житлового будинку за набувальною давністю, оскільки для задоволення позову має бути наявність сукупності всіх обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, зокрема, й одночасно наявність добросовісного заволодіння чужим майном, чого у даній справі не доведено.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно з п.11 частини першої ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника, а зазначення померлої ОСОБА_3 власником 2/3 частин будинку у відповіді КП «Бердичівське міжміське БТІ» Житомирської обласної ради від 04 жовтня 2019 року є документальною колізією не змінюють висновків суду першої інстанції (а.с.16). Так, положення п.11 частини першої ст.346 ЦК України до спірних правовідносин застосовані бути не можуть, оскільки спадкодавець померла до введення в дію цього Кодексу. Проте, за положеннями ЦК УРСР (1963 року) дійсно діяли аналогічні норми, за приписами яких, смерть власника припиняла його право власності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на час подачі позовної заяви у 2/3 частини будинку відсутній титульний власник, оскільки попередній власник помер, а інші власники відсутні також не впливає на розгляд даного спору до виконкому Ружинської селищної ради, оскільки не доведено добросовісності заволодіння ОСОБА_1 чужим майном, а наявність обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, має бути сукупною.

Суд першої інстанції послався на можливість вирішення питання у позасудовому порядку з огляду на те, що заповідано майно не у частці, а все, яке буде наявним на час смерті спадкодавця, а відірвана від змісту рішення суду першої інстанції констатація в апеляційній скарзі на положень частини четвертої ст.344 ЦК України про те, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду є нічим іншим, як підміною поняття або тезису. Позивач із заявою до нотаріальної контори з приводу оформлення права власності на 2/3 будинку не зверталася та відмовної постанови з цього приводу не існує. Суд не повинен підміняти собою інші органи. 

При недобросовісному заволодінні 2/3 частинами спірного житлового будинку позов в підстав, передбачених ст.344 ЦК України, задоволений бути не може, тобто за інститутом набувальної давності право власності за позивачем на 2/3 частини спірного житлового будинку визнано бути не може, а тому суд першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права відмовив у задоволенні позову до органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, про визнання права власності на 2/3 частини спірного житлового будинку за набувальною давністю. Відмовивши в задоволенні позову, суд не прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки правонаступників спадкодавця, а тому відсутні обов`язкові підстави для скасування рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Окрім того, відмова у задоволенні даного позову не перешкоджає позивачу звернутися із відповідними позовом до правонаступників спадкодавця, а рішення ухвалене в цій справі не буде мати преюдиційного значення.

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 11 січня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: 

Повний текст постанови складений 25 червня 2021 року.