ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/893/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/462/19 Категорія: 301030300 	Пироженко С.А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       13 травня 2021 року м. Черкаси
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Гончар Н.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року (повний текст складено 29 березня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , третя особа: Регіональний сервісний центр МВС в Черкаській області, про поділ спільного майна подружжя, -
в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 11 жовтня 2008 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 жовтня 2018 року шлюб між ними розірвано. В період шлюбу за спільні кошти сторонами набуто майно, а саме: автомобіль Renault Kengoo, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Після придбання автомобіля і до цього часу він знаходиться у фактичному користуванні відповідача, однак в добровільному порядку здійснити розподіл майна відповідач відмовляється.
У зв`язку з цим, позивач просила поділити спільне майно подружжя, набуте за час шлюбу між нею та відповідачем, шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частину спірного автомобіля.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року позов задоволено частково. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини автомобіля Renault Kengoo, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивачки витрати по сплаті судового збору в сумі 1 594, 20 грн та витрати на правову допомогу в сумі 7 500,00 грн., а всього 9 094, 20 грн.
Суд визнав, що автомобіль був придбаний у період зареєстрованого шлюбу, доказів відсутності спільного майна суду не надано, тому даний автомобіль набув статусу об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, а позивачка має право на його Ѕ частину.
Стосовно заявлених позивачем витрат на правову допомогу, районний суд зазначив, що представником позивача повною мірою не доведено їх співмірність, а визначений розмір гонорару не відповідає критерію розумності, тому зменшив розмір таких витрат із 11 500,00 грн. до 7 500,00 грн.
Не погоджуючись з такими рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його до суду апеляційної інстанції та просить його скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що сторона позивача при поданні позову вирішила «обійти закон» задля своєї зручності, пред`явивши позов у м. Черкаси. Проте, при цьому було порушено права відповідача на розгляд судової справи у належному суді за територіальністю, оскільки зареєстроване місце проживання останнього у Шполянському районі, а справа розглянута за місцязнаходженням другого відповідача - РСЦ МВС у Черкаській області, статус якого визначений у справі як «третя особа». При цьому, судом так і не вирішено питання про передачу справи до територіальної юрисдикції іншого суду, а справу розглянуто із порушенням правил підсудністю
Щодо аргументів скарги по суті спору, апелянт вказує, що ним спростовано презумцію спільної сумісної власності спірного автомобіля, оскільки доведено, що транспортний засіб придбаний за особисті кошти відповідача.
Крім того, апелянт стверджує про безпідставність покладення на нього витрат на правову допомогу, оскільки стороною позивачки порушений процесуальний порядок заявлення вимог по таких витратах, встановлений статтями 134, 175, ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, з 11 жовтня 2008 року по 29 жовтня 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.
В шлюбі подружжям було придбано автомобіль Renault Kengoo, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 .
Згідно свідоцтва про зміну імені НОМЕР_2 від 05 січня 2021 року ОСОБА_2 провела державну реєстрацію зміни імені на ОСОБА_2 . (а.с. 233, т.1)
З приводу доводів апелянта в частині порушення судом правил територіальної підсудності колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Як вбачається з позовної заяви, позивачка в особі представника ОСОБА_4 , звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на спільне майно подружжя, у статусі відповідачів вказала ОСОБА_1 та Регіональний сервісний центр МВС у Черкаській області.
За загальним правилом ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Однак, пунктом 15 ст. 28 ЦПК України передбачено підсудність справ за вибором позивача у випадку пред`явлення позову до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, за умови відсутності виключної підсудності спору.
Користуючись правом вибору альтернативної підсудності спору між двома відповідачами, позов пред`явлено до Соснівського районного суду м. Черкаси за місцем знаходження другого відповідача - Регіонального центру МВС у Черкаській області.
При цьому, останнім відомим місцем проживання відповідача ОСОБА_1 вказана адреса у АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Частиною 1, 2 ст. 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Таким чином, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху, а судом, серед іншого, вказано на необхідність позивачеві зазначити в чому порушено його права Територіальним сервісним центром МВС у Черкаській області та які дії необхідно вчинити останньому стосовно позивача для захисту порушеного права саме при вирішенні спору про поділ майна подружжя.
Позивачем, на виконання вказаної ухвали, надано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, проте аргумент суду першої інстанції щодо обгрунтування залучення як відповідача Регіонального сервісного центру МВС у Черкаській області залишився поза увагою позивача та суду, оскільки ухвалою від 31 січня 2019 року відкрито провадження у справі, за територіальною юрисдикцією саме другого відповідача.
Того ж дня судом направлено запит до Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради для надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1 (а.с. 34, т.1), на який надано відповідь, що останній за адресою, вказаною у позовній заяві, не зареєстрований. (а.с. 54, т.1)
10 березня 2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси Регіональний сервісний центр МВС в Черкаській області залучено до участі у справі у якості третьої особи (за його клопотанням), виключивши його з числа відповідачів у справі у порядку ст. 51 ЦПК України, тобто вирішено питання щодо належності відповідачів.
Нормами частини 2 ст. 31 ЦПК України визначено, що справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.
Правила виключної підсудності на спір з приводу визнання права власності на автомобіль не розповсюджуються, тому навіть після зміни статусу Регіонального сервісного центр МВС у Черкаській області з відповідача, за місцем знаходження якого відкрито провадження, на третю особу, справа розглядалася районним судом з дотримання норм процесуального права.
При цьому, відповідач ОСОБА_1 ухвалу про відкриття провадження у справі разом із копіями документів отримав за адресою, вказаною у позовній заяві позивачем: АДРЕСА_1 . (а.с. 43, т. 1).
У подальших заявах, які направлялися стороною відповідача до районного суду ОСОБА_1 вказував саме цю адресу, не зазначаючи адресу свого місця реєстрації.
Більш того, у заяві від 05 березня 2021 року ОСОБА_1 наголошує, що стороною відповідача подано усі докази, які можливо було подати і які вважалося за необхідне подати, надано усі пояснення щодо предмета спору та спірних правовідносин. (а.с. 1, т. 2)
Лише в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 зазначає своє зареєстроване місце проживання: у АДРЕСА_2 та вказує на підсудність справи Шполянському районному суду Черкаської області.
Доказів свого місця реєстрації скаржник не надає.
Таким чином, керуючись ч. 2 ст. 378 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення і направлення справи до іншого суду за встановленою підсудністю, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Положеннями ст. 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. (ст. 12 Кодексу)
Заперечуючи проти поширення правового режиму спільного майна на автомобіль Renault Kengoo, 2007 року випуску, який був зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 та придбаний у шлюбі колишнім подружжям, відповідач не довів належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України, що вказаний транспортний засіб був придбаний не в інтересах сім`ї, а у власних інтересах чоловіка, не пов`язаних із сім`єю.
Спростовуючи презумцію спільності сумісного майна подружжя вказаного автомобіля, апелянт вказує на укладення ним договору позики грошових коштів від 25 квітня 2018 року із ОСОБА_6 , за які і було придбано спірний автомобіль, проте кошти повернені особисто відповідачем. (а.с. 62, т.1)
Згідно договору позики від 25 квітня 2018 року ОСОБА_6 надав у позику ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 45 000 грн строком до 25 квітня 2019 року. 
Пунктом 3 договору визначено, що позика є цільовою і має бути використана позичальником на придбання автомобіля Renault Kengoo, 2007 року випуску.
Автомобіль придбано відповідачем на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 25 квітня 2018 року за 42 000 грн., до розірвання шлюбу 29 жовтня 2018 року (а.с. 64, т.1).
Таким чином, отримані грошові кошти були витрачені на придбання автомобіля і інтересах сім`ї. Матеріалами справи не підтверджено протилежного.
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 09 серпня 2019 року (вже після розірвання шлюбу) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики грошових коштів від 25 квітня 2018 року в розмірі 52 875 грн. (а.с. 119, т.1)
Згідно із змістом розписки ОСОБА_6 від 24 січня 2020 року, ОСОБА_1 повернув йому грошові кошти у розмірі 53 643, 40 грн в порядку добровільного виконання вказаного вище рішення суду про стягнення боргу.
Сам факт придбання автомобіля за рахунок позичених коштів, які у подальшому відповідач повернув особисто, не свідчить про можливість віднесення цього майна до особистого майна ОСОБА_1 .
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Проте, питання визнання спільним зобов`язання за договором позики від 25 квітня 2018 року та стягнення половини боргу із другого з подружжя не є предметом розгляду даного спору.
Судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального права вірно встановлені дійсні обставини справи в межах заявлених позовних вимог та правильно визначено правовий режим спірного автомобіля як спільного майна подружжя з рівними частками кожного з них.
В той же час, колегія суддів звернтає увагу на те, що, при поділі вказаного автомобіля, суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання за нею права власності на Ѕ частини автомобіля, тобто провівши поділ майна шляхом визначення ідеальних часток, визначивши частку тільки одного подружжя.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом згідно статті 11 ЦК України та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Враховуючи вказані норми діючого законодавства, встановлені обставини справи та виходячи із заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне у порядку поділу автомобіля визнати за позивачем та відповідачем по Ѕ частинах спірного автомобіля, а рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його резолютивну частину у редакції цієї постанови. 
При цьому, колегія суддів також зазначає, що сторони не позбавлені права на звернення до суду із відповідним позовом про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності у порядку ст.ст. 364, 365 ЦК України.
Вказана позиція відповідає правовій позиції ВС, викладеній у постанові від 22 березня 2021 року у справі №161/4554/19.
Що стосується доводів скаржника в частині покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне.
Згідно з статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
З огляду на статтю 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц).
Водночас, аналіз частини 2 статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. (правова позиція ВС у справі № 161/20630/18)
З матеріалів справи встановлено, що у позовній заяві у порушення вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України та ст. 134 Кодексу позивачем не наведене попереднє визначення суми судових витрат.
Проте, колегія судів враховує, що у заяві про усунення недоліків позовної заяви від 29 січня 2019 року позивач навів попередній розрахунок суми судових витрат, які очікує понести в ході розгляду справи (а.с. 9, т.1).
23 лютого 2021 року представником позивача були надані до суду докази на підтвердження понесених судових витрат, а питання про їх приєднання вирішувалося у судовому засіданні за участі ОСОБА_1 та його представника.(а.с. 23, т.2)
Таким чином, доводи скаржника про позбавлення його права та можливості оцінити свої можливі витрати у разі задоволення позову та порушення його процесуальних прав спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
Слід також врахувати, що суду надано право зменшити розмір судових витрат на професійну правову допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Отже оцінювати критерії визначення та розподілу судових витрат суд вправі тільки у випадку подання клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги сторони, яка заперечує проти таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові ВС від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15. 
Клопотань з приводу зменшення розміру судових витрат із обгрунтуванням таких заперечень стороною відповідача не надано, районний суд зменшив розмір таких витрат. проте сторона позивача проведений судом розподіл не заперечує.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
До апеляційної скарги відповідачем надано довідку № 876359 про його інвалідність ІІ групи безтерміново, що звільняє його від сплати судового збору відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Віднесення відповідача до пільгової категорії осіб, які звільнені від сплати судового збору як особи з інвалідністю, залишилося поза увагою суду першої інстанції, оскільки такі докази не були надані відповідачем за умови його особистої участі та участі його представника у суді першої інстанції, тому не враховано судом під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат.
Таким чином, оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору, судовий збір, сплачений позивачкою слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України. (ч. 6 ст. 141 ЦПК України)
Судовий збір, сплачений ОСОБА_2 у сумі 1 200,00 грн. (а.с. 8, т.1) за подачу позовної заяви та за заявою про забезпечення позову 384, 20 грн. (а.с. 21, т. 1), у сумі 1 584,20 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст. 35, 258.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2021 року змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції: 
Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини автомобіля Renault Kengoo, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини автомобіля Renault Kengoo, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Судовий збір, сплачений ОСОБА_2 у сумі 1 584,20 компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 7 500,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді